Edice MISTROVSKÁ DÍLA SF

(z posledních titulů)

50. Frederik Pohl: Svět na konci času

51. Larry Niven: Prstencový svět

52. Poul Anderson: Stráž času

53. Poul Anderson: Vesmírní křižáci

54. Harry Harrison: Na západ od ráje

55. Henry Kuttner: Zuřivec

56. William Gibson: Médium

57. Larry Niven: Stavitelé Prstence

58. Robert Silverberg: Tvář vod

59. William Gibson: Hardcore Mona Lisa

60. Roger Zelazny: Poslední odbočka na Babylon

61. Orson Scott Card: Vykoupení Kryštofa Kolumba + Atlantida

62. Samuel R. Delany: Nova

63. Walter M. Miller, Jr.: Chvalozpěv na Leibowitze

64. William Gibson: Působnost

65. Ursula K. Le Guin: Nespoutaní

Předchozí tituly této edice najdete na internetových stránkách

www.laser-books.cz/c/mistrovska-dila-sf/

Přeložil Jakub Němeček

THE DISPOSSESSED

Copyright © 1974 by Ursula K. Le Guin

Published by arrangement with Kristin Olson Literary Agency and Ginger Clark Literary, LLC.

All Rights Reserved

Copyright © 2024 for the Czech translation by Jakub Němeček

Copyright © 2024 for Cover by Chris Moore

Copyright © 2024 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN: 978-80-284-0518-2

Obsah

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Poznámka překladatele

Partnerovi

Kapitola první

Anarres · Urras

Byla jedna zeď. Nevypadala nijak důležitě. Vystavěli ji z neotesaných kamenů, jen nahrubo spojených maltou. Dospělý přes ni viděl, a i dítě by ji přelezlo. Tam, kde křížila cestu, se nezmohla ani na bránu a smrskla se v pouhou geometrii, linku, myšlenku hranice. Jenže ta myšlenka byla skutečná. Byla důležitá. Po sedm generací neexistovalo na světě nic důležitějšího než tato zeď.

Jako všechny zdi byla dvojznačná, měla dvě tváře. Co je uvnitř a co venku, záviselo na tom, na které straně jste se nacházeli.

Když jste se na ni dívali z jedné strany, ohrazovala holou šedesátiakrovou plochu zvanou Přístav Anarres. Na ploše stálo pár velkých portálových jeřábů, přistávací rampa, tři skladiště, garáž pro náklaďáky a noclehárna. Noclehárna vypadala bytelně, umaštěně a žalostně. Nebyly u ní zahrádky ani děti; zjevně tu nikdo nežil a ani nebylo jejím účelem, aby v ní někdo pobýval dlouho. Byla to vlastně karanténa. Za zdí byla uvězněna nejen přistávací plocha, ale také lodě, které sem přilétly z vesmíru, a muži, kteří přilétli na těch lodích, a světy, odkud přilétli, a zbytek vesmíru. Zeď ohraničovala vesmír a Anarres zůstával mimo něj, svobodný.

Při pohledu z druhé strany ohraničovala zeď Anarres, celá planeta byla za touto zdí jako veliký vězeňský tábor odříznutý od jiných světů a jiných lidí, v karanténě.

K přistávací ploše právě přicházelo po cestě množství lidí, jiní už postávali kolem místa, kde cesta protínala zeď.

Z nedalekého města Abbenay sem lidé přicházeli často. Doufali, že uvidí kosmickou loď, anebo se prostě jen chodili dívat na zeď. Koneckonců to byla jediná hraniční zeď na jejich planetě. Nikde jinde by neuviděli ceduli s nápisem „Zákaz vstupu“. Přitahovala obzvláště dospívající. Přišli ke zdi, sedli si na ni. Mohli zahlédnout třeba pracovní četu, jak vykládá bedny z pásových náklaďáků u skladišť. Nebo dokonce mohla na přistávací ploše zrovna stát nákladní loď. Nákladní lodě přistávaly jen osmkrát do roka a neohlašovaly se nikomu kromě syndiků, kteří zrovna měli službu v Přístavu, takže když měli diváci to štěstí, že nějakou uviděli, byli nadšení, aspoň zpočátku. Ale pak tu dřepěli, a loď dřepěla zase tam, zavalitá černá věž uprostřed změti beden na kolečkách, daleko od nich na přistávací ploše. A pak k nim od některé party ze skladiště přišla žena a oznámila: „Pro dnešek zavíráme, bratři.“ Na paži měla pásek Obrany, který byl k vidění stejně vzácně jako kosmická loď. To bylo trošku vzrůšo. Ale přestože žena mluvila mírně, její hlas byl neoblomný. Byla to předačka pracovní čety a kdyby ji vyprovokovali, její syndikové by jí přišli na pomoc. A beztak tu nebylo nic k vidění. Vesmířané, obyvatelé jiných světů, se ukrývali v lodi. Žádná podívaná.

Pro členy skupiny Obrany to byla taky dost nudná podívaná. Předačka si občas přávala, aby se někdo aspoň pokusil zeď přelézt, aby z lodi vyskočil člen vesmířanské posádky nebo aby se nějaké děcko z Abbenay pokusilo proplížit dovnitř a prohlédnout si nákladní loď zblízka. Ale nikdy se to nestalo. Nikdy se nic nedělo. A když se pak jednou něco stalo, nebyla na to připravená.

Kapitán nákladní lodi Pamětlivý se zeptal: „Tamta lůza jde po mý lodi?“

Předačka se podívala a zjistila, že u brány je pořádné srocení, asi sto lidí nebo víc. Postávali kolem, jenom postávali, jako kdysi lidi postávali u stanic zásobovacích vlaků během Hladomoru. Předačku to vyděsilo.

„Ne. Oni, ehm, protestují,“ vysvětlila pomalou a kostrbatou jótštinou. „Protestují kvůli, ehm, však víte... Pasažérovi?“

„Chcete říct, že jdou po tom parchantovi, co ho máme nabrat? Chtějí se ho pokusit zastavit, nebo snad nás?“

Slovo „parchant“, do jazyka předačky nepřeložitelné, pro ni neznamenalo nic kromě jakéhosi cizího výrazu pro její lid, ale zvuk toho slova se jí nikdy nelíbil a tón kapitánova hlasu ani sám kapitán také ne. „Vy se o sebe postaráte, ne?“ odvětila stroze.

„Jasně, sakra. Jenom rychle vyložte zbytek nákladu. A dostaňte toho parchanta pasažéra na palubu. Nám žádná oďácká chátra problémy nenadělá.“ Poklepal si na to, co nosil na opasku, kovový předmět podobný zdeformovanému penisu, a povýšeně na neozbrojenou ženu pohlédl.

Ta věnovala falickému předmětu, o němž věděla, že je to zbraň, chladný pohled. „Loď bude naložena ve čtrnáct hodin,“ řekla. „Zajistěte bezpečnost posádky na palubě. Odletíte ve čtrnáct čtyřicet. Kdybyste potřebovali pomoc, nechte vzkaz na záznamníku Řízení letového provozu.“ Odkráčela dřív, než to stihl udělat kapitán. Zlost ji přiměla chovat se k vlastnímu mužstvu i k davu rázněji. „Uhněte tady z té silnice!“ rozkázala jim, když došla ke zdi. „Pojedou tudy náklaďáky a někdo by mohl přijít k úrazu. Ustupte ke straně!“

Muži a ženy v davu se začali dohadovat s ní i mezi sebou navzájem. Neustále přes silnici přecházeli sem a tam a někteří prošli za zeď. Ale přesto silnici víceméně vyklidili. Předačka sice neměla žádnou zkušenost s krocením davu, ale oni zase neměli žádnou zkušenost s tím, jak davem být. Byli členy komunity, ale nikoli prvky kolektivní jednoty, nevládlo jim žádné masové cítění – bylo tu tolik emocí, kolik lidí. A rozkazy přicházející bez jakéhokoli odůvodnění pro ně byly neočekávané, takže neměli žádnou praxi v tom, jak jich neuposlechnout. Jejich nezkušenost zachránila pasažérovi život.

Někteří totiž přišli, aby zrádce zabili. Ostatní proto, aby mu zabránili odletět, nebo aby na něj křičeli urážky, nebo aby se na něj jenom podívali. A všichni tihle ostatní znemožnili atentátníkům jednat přímo a rychle. Nikdo z atentátníků neměl palné zbraně; pár jich mělo nože. Útok pro ně byl útokem fyzickým, chtěli dostat zrádce do rukou. Očekávali, že přijede pod ochranou, v dopravním prostředku. Zatímco se snažili prohledat přijíždějící náklaďák a hádali se s jeho pobouřeným řidičem, muž, po kterém šli, dorazil po silnici pěšky a sám. Když ho poznali, byl už v půlce cesty přes prázdné prostranství a za ním šlo pět syndiků z Obrany. Ti, kteří ho chtěli zabít, se pustili do pronásledování, ale na to už bylo pozdě, a do vrhání kamenů, na které úplně pozdě nebylo. Muže, po kterém šli, zranili jen trochu, na paži, právě když vstupoval do lodi, ale jeden kilový kus pazourku zasáhl do spánku člena Obrany a na místě jej zabil.

Průlezy v lodi se uzavřely. Členové Obrany se obrátili na zpáteční cestu a nesli mrtvého kamaráda. Nepodnikli žádný pokus zastavit vůdce davu, ženoucí se k lodi, ačkoli když vůdcové probíhali kolem předačky, šokem a zuřivostí bílé jako stěna, ta je zasypala nadávkami a oni se jí raději obloukem vyhnuli. Jakmile předvoj davu dorazil k lodi, rozptýlil se a zůstal nerozhodně stát. Mlčení lodi, prudké pohyby obrovských, kostnatých portálových jeřábů, podivně spálená půda a nepřítomnost čehokoli, co by mělo lidská měřítka, to vše je mátlo. Z čehosi propojeného s lodí vyrazil proud páry nebo plynu a některé z nich to vylekalo. Stísněně hleděli k raketovým motorům, ohromným černým tunelům nad svými hlavami. Zdaleka, z jiného konce plochy, výstražně zahoukala siréna. Nejprve jeden, pak druhý se vydali zpět k bráně. Nikdo je nezastavil. Během deseti minut byla plocha prázdná a dav se rozptýlil na silnici do Abbenay. Vypadalo to, jako by se nakonec nic nestalo.

Zato uvnitř Pamětlivého se toho dělo dost. Dispečink zkrátil čas odletu, a proto bylo nutné projít všechny procedury dvojnásob rychle. Kapitán přikázal, aby pasažéra připoutali a zamkli v relaxační místnosti pro posádku, i s doktorem, aby se nikomu nepletli pod nohy. Je tam obrazovka a na té mohou sledovat start, pokud budou chtít.

Pasažér start skutečně sledoval. Viděl prostranství kolem a zeď kolem toho prostranství a daleko za zdí vzdálené svahy pohoří Ne Thera, porostlé keřovitým holumem a řídkým, stříbřitým lunotrnem.

To všechno náhle v záblesku světla sklouzlo z obrazovky. Pasažér ucítil, jak mu cosi tiskne hlavu do polstrovaného opěradla. Bylo to jako vyšetření u zubaře, hlava natlačená vzad, čelisti násilím otevřené. Nemohl se nadechnout, zvedal se mu žaludek, cítil, jak mu strachem povolují střeva. Celé jeho tělo křičelo na nesmírné síly, které se jej zmocnily: Teď ne, ještě ne, počkejte!

Zachránily ho oči. Trvaly na tom, že něco vidí a budou ho o tom informovat, a to něco ho vytrhlo z autismu děsu. Neboť nyní se na obrazovce objevil podivný výjev, veliká bledá kamenná pláň. Byla to poušť, viděná z hor nad Velkým Údolím. Jak se dostal zpátky do Velkého Údolí? Pokoušel se sám sobě objasnit, že je ve vzducholodi. Ne, ve vesmírné lodi. Okraj pláně se zableskl světlem odraženým od vodní hladiny, světlem na dalekém moři. V těchhle pouštích žádné moře není. Co to tedy vidí? Kamenná pláň už nebyla pláň, nýbrž dolina, veliká miska plná slunečního světla. Pod jeho užaslým pohledem se vydouvala, ztrácela hloubku, světlo se z ní vylévalo ven. Náhle ji přeťala křivka, abstraktní a geometrická, oblouk dokonalého kruhu. Za tím obloukem byla jen tma. Tato černota převrátila celý obraz do negativu. Skutečnost, kamenná část obrazu, už nebyla vyhloubená a plná světla, ale vypouklá, a světlo odrážela, odmítala. Nebyla to pláň, byla to sféra, koule z bílého kamene padající dozadu do tmy, padající pryč. Byl to jeho svět.

„Nechápu to,“ řekl nahlas.

Kdosi mu odpověděl. Nějakou chvíli nedokázal pochopit, že ten, kdo stojí vedle jeho křesla, mluví na něj, odpovídá mu; už totiž nechápal, co to odpověď je. Zřetelně si uvědomoval jen jedno, a sice svou naprostou izolovanost. Svět mu zmizel pod nohama, odplul pryč, a on zůstal sám.

Vždycky se bál, že se to stane, bál se toho vždycky víc než smrti. Zemřít znamená pozbýt vlastního já a znovu se vrátit ke všemu ostatnímu. On si zachoval sebe, jenže o vše ostatní přišel.

Konečně dokázal aspoň vzhlédnout k muži, který stál vedle něj. Byl to samozřejmě cizinec. Odteď už to budou jen samí cizinci. Muž na něj mluvil cizí řečí, jótštinou. Slova dávala smysl. Všechny jednotlivosti dávaly smysl, jen celek ne. Muž říkal cosi o popruzích, které ho poutají ke křeslu. Neohrabaně mu je odepínal. Opěradlo se vyhouplo do polohy kolmo k zemi, a jak měl závrať a motala se mu hlava, málem z křesla vypadl. Muž se jej pořád vyptával, jestli se někdo nezranil. O kom to mluví? „Je si jistý, že není zraněný?“ Třetí osoba byla v jótštině zdvořilou formou přímého oslovení. Muž měl na mysli přímo jeho. On však nevěděl, proč by měl být zraněný. Muž říkal něco o házení kamenů. Jenže kámen nikdy nedopadne, pomyslel si. Pohlédl znovu na obrazovku a hledal kámen, ten bílý, co zmizel ve tmě, ale obrazovka se mezitím vypnula.

„Nic mi není,“ prohlásil nakonec nazdařbůh.

Muže to neuklidnilo. „Prosím vás, pojďte se mnou. Jsem lékař.“

„Nic mi není.“

„Prosím, pojďte se mnou, doktore Ševeku!“

„To vy jste doktor,“ pravil Ševek po chvíli. „Já ne. Mně říkají Ševek.“

Doktor, plešatý človíček se světlou pletí, se zatvářil úzkostně. „Měl byste být ve své kajutě, pane – nebezpečí infekce – neměl byste přijít do styku s nikým jiným kromě mě, teď jsem prodělal dva týdny karantény pro nic za nic. K čertu s tím kapitánem! Prosím, pojďte se mnou, pane. Odpovídat za to budu já –“

Ševek si uvědomoval, že je mužík rozrušený. Necítil vůči němu výčitky ani soucit, ale i tady, v absolutním osamění, platil jeden zákon, který vždycky uznával. „Dobře,“ pravil a vstal.

Pořád se mu motala hlava a pravé rameno ho bolelo. Věděl, že loď se určitě pohybuje, ale žádný pohyb nevnímal. Vnímal jen ticho, strašlivé, naprosté ticho hned za jejími stěnami. Doktor jej tichými kovovými chodbami dovedl do pokoje.

Byl to velice malý pokoj s holými stěnami ze svařených plátů. Ševeka odpuzoval, připomínal mu jedno místo, na něž vzpomínat nechtěl. Na prahu se zastavil. Jenže doktor ho pobízel a prosil, a tak šel dál.

Usedl na lůžko trčící ze zdi a netečně doktora sledoval. Pořád měl závrať a cítil se apaticky. Připadalo mu, že by měl být zvědavý – tenhle muž je první Urrasan, kterého vidí. Jenže je příliš unavený. Klidně by si znovu lehl a hned usnul.

Probděl celou včerejší noc, procházel své písemnosti. Už před třemi dny poslal Takver s dětmi pryč, do Nádherné Hojnosti, a od té doby byl v jednom kole, vybíhal k radiověži, aby si s lidmi na Urrasu na poslední chvíli vyměňoval vzkazy, a probíral s Bedapem a ostatními různé plány a možnosti. Po všechny tyhle uspěchané dny od chvíle, kdy Takver odjela, neměl pocit, že všechno diriguje on, ale spíš že všechno diriguje jeho. Byl v cizích rukou. Jeho vlastní vůle nekonala. Neměla potřebu konat. Ale jeho vlastní vůle tohle všechno začala, právě ona stvořila tenhle okamžik a tyto zdi, mezi nimiž se teď nachází. Jak už je to dlouho? Roky. Je to už pět let, co v tichu noci v Čakaru, v horách, oznámil Takver: „Půjdu do Abbenay a strhnu ty zdi.“ A možná je to ještě déle – už dlouho předtím, v Prachovišti, během let hladomoru a zoufalství, si slíbil, že už nikdy nebude konat jinak než z vlastní svobodné vůle. A dodržováním tohoto slibu dostal sám sebe až sem: do tohoto okamžiku bezčasí, na toto místo bez pevné země, do tohoto pokojíku, do tohoto vězení.

Doktor mu vyšetřil pohmožděné rameno (ta modřina nešla Ševekovi do hlavy – na přistávací plochu přišel tak napjatý a v takovém spěchu, že si neuvědomoval, co se tam dělo, a kámen, který ho zasáhl, vůbec necítil). Potom se k němu doktor otočil s injekcí v ruce.

„Tohle nechci,“ prohlásil Ševek. Mluvil jótštinou pomalu a (jak si uvědomil během rozhovorů přes radiovysílač) měl špatnou výslovnost, ale gramatiku zvládal dostatečně. Spíš měl problém rozumět než mluvit.

„Toto je vakcína proti spalničkám,“ řekl lékař, profesionálně hluchý k jeho námitce.

„Ne,“ vzdoroval Ševek.

Doktor si chvilku kousal ret a pak se zeptal: „Víte, co jsou spalničky?“

„Ne.“

„Je to nemoc. Nakažlivá. U dospělých často vážná. Na Anarresu ji nemáte. Když byla planeta osídlována, profylaktická opatření ji potlačila. Na Urrasu je běžná. Mohla by vás zabít. Stejně jako tucet dalších běžných virových infekcí. Nemáte protilátky. Jste pravák, pane?“

Ševek mimoděk zavrtěl hlavou. Doktor mu s hbitostí eskamotéra vbodl jehlu do pravého ramene. Ševek se této i dalším injekcím podřídil mlčky. Neměl právo nedůvěřovat či se ohrazovat. Těmto lidem se zcela odevzdal. Vzdal se svého přirozeného práva na rozhodování. Bylo pryč, odpadlo od něj spolu s jeho planetou, se světem Příslibu, s tím holým kamenem.

Doktor znovu promluvil, ale Ševek ho už neposlouchal.

Hodiny nebo dny existoval v prázdnotě, v nudném a žalostném vakuu bez minulosti či přítomnosti. Zdi se pevně tyčily kolem něj. Za nimi bylo ticho. Paže a hýždě ho bolely od injekcí; měl horečku, která nikdy nevystoupala až k blouznivým stavům, ale uvrhla ho do nejasného prostoru mezi zdravým rozumem a šílenstvím, do země nikoho. Čas neplynul. Čas neexistoval. Čas byl on – jenom on. On byl řekou, šípem, kamenem. Jenže se nehýbal. Vržený kámen stále visel uprostřed dráhy. Neexistoval den ani noc. Občas mu doktor zhasnul nebo rozsvítil. Ve stěně nad postelí vězely zabudované hodiny. Jejich ručička se beze smyslu pohybovala po dvacetičíselném ciferníku od jedné číslice ke druhé.

Probudil se po dlouhém, hlubokém spánku, a protože měl hodiny přímo před sebou, ospale je pozoroval. Ručička byla kousek za patnáctkou, což znamenalo, že pokud ciferník, stejně jako ten anarreský, čtyřiadvacetihodinový, měří hodiny od půlnoci, mělo by být časné odpoledne. Jenomže jak může být časné odpoledne ve vesmíru mezi dvěma planetami? No ano, loď si koneckonců musí uchovávat vlastní čas. To, že si tohle všechno odvodil, ho nesmírně povzbudilo. Posadil se a nepocítil závrať. Vstal z postele a otestoval vlastní rovnováhu: byla uspokojivá, ale cítil, že chodidla nedrží na podlaze úplně pevně. Gravitační pole lodi musí být dost slabé. Tenhle pocit se mu příliš nezamlouval. Potřeboval stálost, pevnost, spolehlivá fakta. Aby to všechno našel, začal metodicky zkoumat pokojík.

Holé stěny byly plné překvapení, jež byla všechna připravena se mu při doteku odhalit: umyvadlo, záchodová mísa, zrcadlo, psací stůl, židle, šatna, police. Bylo tu i několik zcela záhadných elektrických zařízení propojených s umyvadlem, a když člověk pustil vodu, kohoutek se nezavřel po chvíli sám, nýbrž z něj teklo, dokud s ním opět neotočil – což, jak si Ševek pomyslel, je buďto známkou velké důvěry v lidskou povahu, nebo velkých zásob horké vody. Předpokládal to druhé, a tak se celý omyl a když nenašel ručník, osušil se jedním z těch záhadných zařízení, z nějž tryskal příjemně šimrající proud horkého vzduchu. Své oblečení také nikde nenašel, a tak si oblékl znovu to, které měl na sobě, když se probudil: plandavé kalhoty uvázané kolem pasu na šňůrku a neforemnou halenu, obojí jasně žluté s malými modrými puntíky. Pohlédl na sebe do zrcadla. Výsledný dojem považoval za poněkud nešťastný. Copak se takhle oblékají na Urrasu? Po hřebeni pátral marně, a tak si jen znovu zapletl vlasy do copu a takto vyšňořen se vydal ven.

Jenže nemohl. Dveře byly zamčené.

Ševekova počáteční nevěřícnost se změnila v zuřivost, ve slepou touhu ničit, jakou ještě nikdy v životě nepocítil. Snažil se nehybnou kliku vykroutit, bušil pěstmi do kluzkého kovu dveří, a nakonec se otočil a zapíchl prst do tlačítka zvonku, o němž mu doktor řekl, že jej má použít v případě nouze. Nic se nestalo. Na desce palubního rozhlasu byla spousta jiných malých očíslovaných tlačítek různých barev. Udeřil tedy dlaní do všech najednou. Z reproduktoru ve stěně se ozvala změť hlasů: „Kdo to sakra ano hned tam běžím uhněte co to z dvaadvacítky –“

Ševek je všechny přehlušil: „Odemkněte dveře!“

Dveře zajely do zdi a dovnitř nakoukl doktor. Při pohledu na jeho lysou, úzkostnou, nažloutlou tvář se Ševek zklidnil, jeho hněv opadl a ustoupil do vnitřní temnoty. „Dveře byly zamčené,“ řekl.

„Omlouvám se, doktore Ševeku – preventivní opatření – nákaza – aby sem nikdo nechodil –“

„Nepustit dovnitř, nepustit ven, jeden a tentýž čin,“ prohlásil Ševek a shlížel na doktora jasnýma, odměřenýma očima.

„Bezpečnost –“

„Bezpečnost? Copak musím být zavřený v bedně?“

„Tak důstojnický salonek,“ navrhl doktor chvatně, chlácholivě. „Nemáte hlad, pane? Možná byste se rád oblékl a pak zajdeme do salonku.“

Ševek pohlédl na doktorův oděv: těsné modré kalhoty zastrčené do bot, jež působily stejně hladce a kvalitně jako látka nohavic, fialová halena, na prsou rozhalená a opět spojená stříbrnou sponou, a pod tím oslnivě bílá úpletová košile, viditelná jen na krku a zápěstích.

„Já nejsem oblečený?“ nadhodil Ševek nakonec.

„Ach tak, ale pyžamo bude rozhodně stačit. Na nákladních lodích – žádné formality!“

„Pyžamo?“

„To, co máte na sobě. Oblečení na spaní.“

„Oblečení, které se nosí při spaní?“

„Ano.“

Ševek zamrkal. Nekomentoval to. Zeptal se: „Kde je oblečení, ve kterém jsem přišel?“

„Vaše šaty? Nechal jsem je vyčistit – sterilizovat. Doufám, že vám to nevadí, pane –“ Doktor otevřel jeden panel ve zdi, který Ševek zatím neobjevil, a vytáhl odtamtud cosi zabaleného ve světlezeleném papíře. Vybalil Ševekovo staré oblečení, které vypadalo velice čistě a jako by se trochu zmenšilo, zmuchlal zelený papír, stiskl jiný panel, hodil papír do koše, jenž se v něm otevřel, a váhavě se usmál. „Tady ho máte, doktore Ševeku.“

„Co se stane s tím papírem?“

„S papírem?“

„S tím zeleným.“

„Ach tak, ten jsem hodil do odpadu.“

„Do odpadu?“

„Bude zlikvidován. Spálen.“

„Vy pálíte papír?“

„Možná ho jen vyhodí do vesmíru, nevím. Já na kosmických lodích nesloužím, doktore Ševeku. Dostalo se mi té cti pečovat o vás, protože mám zkušenosti s jinými návštěvníky z cizích světů, s velvyslanci ze Země a z Hainu. Zařizuji dekontaminaci a přivykací procedury pro všechny vesmířany, kteří přiletí do A-Io. Vy samozřejmě nejste přímo vesmířan v tomto smyslu.“ Plaše na Ševeka pohlédl a ten, i když nepochytil všechno, co doktor řekl, rozeznal pod slovy úzkostnou, ostýchavou, dobrosrdečnou povahu.

„Ne,“ ujistil doktora. „Klidně bychom mohli mít společnou babičku, která žila před dvěma sty lety na Urrasu.“ Oblékal si své staré šaty a když si přetahoval přes hlavu košili, všiml si, že doktor cpe modrožluté „oblečení na spaní“ do koše na „odpad“. Ševek se zarazil, límec košile na nose. Pak pohyb dokončil, poklekl a otevřel koš. Byl prázdný.

„Oblečení je spáleno?“

„Ach tak, to bylo jen laciné pyžamo, spotřební záležitost. Oblečete si ho a pak ho zahodíte, stojí to méně než ho čistit.“

„Stojí to méně,“ opakoval Ševek zadumaně. Vyslovil to asi tak, jako když se paleontolog dívá na zkamenělinu – na takovou, která určuje stáří celé vrstvy.

„Obávám se, že při závěrečném úprku k lodi se vám ztratilo zavazadlo. Doufám, že v něm nebylo nic důležitého.“

„Nepřinesl jsem si nic,“ řekl Ševek. Ačkoli oblečení měl vyčištěné téměř do běla a trochu se mu scvrklo, pořád ještě mu sedělo a důvěrně známý drsný dotek holumové tkaniny na kůži mu byl příjemný. Znovu se cítil sám sebou. Usedl na postel tváří k doktorovi a řekl: „Totiž, já vím, že vy si věci prostě neberete, jako my. Na vaší planetě, na Urrasu, si člověk musí věci kupovat. Já přicházím na vaši planetu, nemám peníze, nemohu kupovat, tudíž bych si měl přinést. Ale kolik si zvládnu přinést? Oblečení, ano. Mohl bych přinést dvě sady oblečení. Ale jídlo? Jak s sebou vzít dostatek jídla? Nemohu vzít. Nemohu koupit. Pokud mám zůstat naživu, vy mi ho musíte dát. Jsem Anarresan a zapříčiním, že se Urrasané budou chovat jako Anarresané: budou dávat, ne prodávat. Pokud budete chtít. Samozřejmě, není nutné mě udržet naživu! Jsem Žebrák, chápete?“

„Ale to vůbec ne, pane, kdepak! Vy jste velice vážený host. Prosím, nesuďte nás podle posádky této lodi, jsou to nevzdělanci, omezenci, nemáte ponětí, jakého uvítání se vám dostane na Urrasu. Koneckonců, jste světově proslulý – galakticky proslulý vědec! A náš první návštěvník z Anarresu. Ujišťuji vás, že až přistaneme na Peierově pláni, všechno bude úplně jiné.“

„O tom nepochybuji,“ řekl Ševek.

Cesta na Měsíc trvala za normálních okolností čtyři a půl dne tam a čtyři a půl dne zpět, tentokrát však byla zpáteční cesta prodloužena ještě o pět dnů, přivykací dobu pro pasažéra. Ševek a doktor Kimoe strávili tyto dny vakcinací a konverzací. Kapitán Pamětlivého je strávil tím, že udržoval loď na oběžné dráze a láteřil. Když už musel se Ševekem promluvit, činil tak s rozpačitým pohrdáním. Doktor byl připraven vysvětlit svému hostu cokoli, a tak měl hned analýzu připravenou: „On je zvyklý dívat se na všechny cizince jako na podřadné, jako na bytosti, které nejsou stoprocentně lidské.“

„Vymyslet si živočišný pseudodruh, tak to nazývala Odo. Ano. Myslel jsem, že lidé na Urrasu už možná takto neuvažují, když tam máte tolik jazyků a národností, a dokonce i návštěvníky z jiných slunečních soustav.“

„Těch je velice málo, protože mezihvězdné cestování je tak drahé a pomalé. Snad takové nebude věčně,“ dodal doktor Kimoe, zjevně s úmyslem Ševekovi zalichotit nebo jej rozpovídat, čehož si Ševek nevšímal.

„A druhý důstojník,“ pokračoval, „se mě asi bojí.“

„Ach tak, u něj je to náboženská bigotnost. Vykládá si Epifanii doslovně. Každý večer recituje Prvotní slovo. Naprosto zkostnatělé myšlení.“

„Takže ten mě vidí – jak?“

„Jako nebezpečného ateistu.“

„Ateistu! Proč?“

„No přece proto, že jste odonista z Anarresu – a tam žádné náboženství není.“

„Že ne? Jsme snad na Anarresu z kamene?“

„Myslím tím oficiální náboženství – církve, věrouky –“ Kimoe se nechal snadno vyvést z míry. Byl sice obdařen rázným a věcným sebevědomím lékaře, jenže to mu Ševek neustále narušoval. Po dvou nebo třech Ševekových otázkách veškeré jeho vysvětlování končilo zmateným tápáním. Každý z nich měl za samozřejmé souvislosti, které ten druhý nedokázal ani zahlédnout. Tak například ona zvláštní otázka nadřazenosti, určité relativní výšky, která byla pro Urrasany tak důležitá. Ve svých dílech často používali slovo „vyšší“ jako synonymum pro „lepší“, zatímco Anarresan by použil výraz „ústřednější“. Jenže co mělo společného to, že je někdo výš, s tím, že je cizinec? To byla jen jedna z mnoha set hádanek.

„Chápu,“ pokračoval Ševek, protože se mu vyjasnila jiná hádanka, „že nepřipouštíte náboženství mimo církev právě tak, jako nepřipouštíte morálku mimo zákony. Víte, když jsem četl všechny ty urraské knihy, tohle jsem nikdy nepochopil.“

„Inu, dnes už každý osvícený člověk připustí –“

„Je to těžké i vinou slovní zásoby,“ pokračoval Ševek v rozvíjení svého objevu. „V praviku je slovo náboženství zřídka. Ne. Jak vy to říkáte – vzácné. Není čas- to používáno. Je to samozřejmě jedna z Kategorií: čtvrtý mód života. Jenom hrstka lidí ovládne všechny čtyři. Ovšem módy vycházejí z přirozené kapacity mysli, a přece nemůžete doopravdy věřit, že my kapacitu pro náboženství nemáme? Že bychom se mohli zabývat fyzikou, a přitom být odříznutí od nejhlubšího vztahu, jaký člověk s vesmírem má?“

„Ach, to ne, to vůbec ne –“

„Tím byste z nás skutečně udělali pseudodruh!“

„Vzdělaný člověk by to určitě pochopil, ale tihle důstojníci jsou primitivové.“

„Znamená to tedy, že cestovat do vesmíru u vás smějí jen bigotní lidé?“

Všechny jejich rozhovory probíhaly takto, doktora vyčerpávaly a Ševeka neuspokojovaly, nicméně byly pro oba dva nesmírně zajímavé. Pro Ševeka představovaly jediný způsob, jak zkoumat nový svět, jenž na něj čeká. Jeho mikrokosmos, to byla loď, a pak mysl doktora Kimoea. Knihy se na palubě Pamětlivého nevyskytovaly, důstojníci se Ševekovi vyhýbali a řadoví členové posádky s ním nesměli přijít do styku vůbec. Pokud šlo o doktorovu mysl, byla sice inteligentní a určitě plná dobrých úmyslů, ale zároveň obsahovala změť intelektuálních artefaktů, jež byly ještě nepochopitelnější než všechny přístroje, zařízení a vymoženosti, kterých ] byla loď plná. Vynálezy na lodi shledával Ševek zábavnými – všechny byly rozmařilé, elegantní a důmyslné. Zato vybavení doktorova intelektu už mu tak pohodlné nepřipadalo. Jako kdyby Kimoeovy myšlenky nikdy nedokázaly ubíhat po přímce – musely tuhle něco obejít a tamhle se něčemu vyhnout a potom skončily nárazem do zdi. Zdi stály kolem všech jeho myšlenek, ale on sám si jich zřejmě absolutně nebyl vědom, ačkoli se za nimi ustavičně skrýval. Během všech těch dnů jejich rozhovorů mezi dvěma planetami viděl Ševek jen jednou, jak se zdi v doktorově mysli prolomily.

Tehdy se Kimoea zeptal, proč nejsou na lodi žádné ženy, a ten mu odpověděl, že ovládat vesmírnou nákladní loď není práce pro ženy. Ševek kdysi absolvoval přednášky z dějepisu a znal spisy Odo, což mu poskytlo kontext, na jehož základě tuto tautologickou odpověď pochopil a dál se neptal. Ovšem doktor mu na oplátku položil otázku týkající se Anarresu. „Doktore Ševeku, je pravda, že ve vaší společnosti se se ženami zachází úplně stejně jako s muži?“

„To by znamenalo plýtvat dobrým vybavením,“ odtušil Ševek se smíchem a pak se rozesmál ještě jednou, když mu absurdita toho nápadu došla ve všech důsledcích.

Doktor zaváhal, zjevně hledal cestu kolem jedné z překážek ve vlastní mysli, potom se zatvářil popleteně a řekl: „Ale ne, nemyslel jsem sexuálně – vy zjevně – ženy... Myslel jsem to z hlediska jejich společenského postavení.“

„Je postavení totéž co třída?“

Kimoe se pokusil vysvětlit, co je to postavení, neuspěl a vrátil se k prvnímu tématu.

„To u vás vážně neexistuje rozdíl mezi mužskou a ženskou prací?“

„Popravdě řečeno ne a připadá mi to jako hodně primitivní metoda rozdělování práce, nemyslíte? Člověk si vybírá zaměstnání podle svých zájmů, nadání a sil – co s tím má společného pohlaví?“

„Muži jsou fyzicky silnější,“ prohlásil doktor s jistotou odborníka.

„Ano, často, a také větší, ale co na tom záleží, když máme stroje? Ale i když stroje nemáme, když musíme házet lopatou nebo vláčet věci na zádech, muži snad pracují rychleji – tedy ti velcí –, ale ženy zase pracují déle... Kolikrát jsem si přál, abych byl stejně houževnatý jako žena.“

Kimoe na něj zíral a šokem zapomněl na zdvořilost. „Jenomže ztráta všeho ženského – ženského půvabu – a ztráta mužské sebeúcty... Vždyť ani vy při vaší práci přece nemůžete předstírat, že ženy jsou vám rovny? Ve fyzice, v matematice, co se intelektu týče? Nemůžete přece předstírat, že se pořád snižujete na jejich úroveň?“

Ševek seděl ve vypolstrovaném pohodlném křesle a rozhlížel se po důstojnickém salonku. Na obrazovce nehybně visela jako modrozelený opál zářivá křivka Urrasu na pozadí černého vesmíru. Ten krásný pohled se stejně jako salonek stal Ševekovi za posledních pár dnů čímsi důvěrně známým, jenže právě teď mu ony jasné barvy, zakřivená křesla, decentní osvětlení, hrací stolky, televizní obrazovky a měkké koberce přišly stejně cizí jako v den, kdy je uviděl poprvé.

„Já myslím, že obecně moc nepředstírám, Kimoe,“ odpověděl.

„Jistěže, i já poznal vysoce inteligentní ženy – ženy, které dokážou myslet úplně jako muži,“ dodal chvatně doktor, poněvadž si byl vědom, že před chvílí téměř křičel – že vlastně, pomyslel si Ševek, bušil pěstmi do zamčených dveří a řval...

Ševek změnil téma, ale přemýšlel o tom dál. Tato otázka vyššího a nižšího postavení bude zřejmě v urraském společenském životě ústřední. Pokud musí Kimoe, aby si sám zachoval sebeúctu, pokládat polovinu lidské rasy za méněcennou, jak potom dokážou mít sebeúctu ženy? Považují za méněcenné zase muže? A jak to celé ovlivňuje jejich sexuální život? Ze spisů Odo věděl, že přede dvěma staletími byly hlavními sexuálními institucemi na Urrasu „manželství“, tedy partnerství potvrzené a vynucené pomocí právních a ekonomických sankcí, a „prostituce“, která byla zřejmě to samé, pouze pojaté o něco šířeji, prostě souložení v ekonomickém módu. Odo zavrhovala obojí, a přece byla sama „manželkou“. A buď jak buď, tyto instituce se mohly za dvě stě let hodně změnit. Pokud se Ševek chystá žít na Urrasu s Urrasany, měl by tomu raději přijít na kloub.

Bylo podivné, že dokonce i sex, po tolik let zdroj velké útěchy, rozkoše a radosti, se může přes noc změnit v neznámé území, kde musí člověk našlapovat po špičkách a uznat vlastní nevědomost – leč bylo tomu tak. Varoval ho před tím nejen Kimoeův prazvláštní výbuch pohrdání a zlosti, ale i jeden do této chvíle neurčitý dojem, který mu ta příhoda připomněla. Když se poprvé ocitl na palubě lodi, během oněch dlouhých hodin horečky a zoufalství, rozptyloval ho – někdy příjemně, někdy nepříjemně – jeden značně jednoduchý smyslový vjem: měkkost postele. Byť to byl jen lodní kavalec, jeho matrace se pružně a mazlivě poddávala Ševekově váze. Podvolovala se mu, a to tak vytrvale, že si toho byl vědom i ve chvíli, kdy usínal. Rozkoš i podráždění, které to v něm střídavě vyvolávalo, byly nepochybně erotického rázu. A pak tu ještě bylo ono zařízení, které člověka osušovalo horkým vzduchem: účinek byl stejný. Lechtání. A design nábytku v důstojnickém salonku, hladké poddajné křivky, do nichž bylo přetvořeno vzpurné dřevo a ocel, hladkost a jemnost povrchů a tkanin – nebylo snad i toto vše lehce, vytrvale erotické? Znal se natolik, aby věděl, že pár dnů bez Takver, dokonce ani při velkém stresu, ho nedokáže dohnat k tomu, aby v kdejaké stolní desce nahmatal ženu. Pokud by tam žena opravdu nebyla, tak ne.

Jsou snad všichni urraští výrobci nábytku celibátníci? Vzdal to – už docela brzy na to přijde, na Urrasu.

Těsně předtím, než se připoutali před přistáním, vstoupil do jeho kabiny doktor, aby zkontroloval průběh nejrůznějších imunizací, z nichž ta poslední, očkování proti moru, přivodila Ševekovi nevolnost a slabost. Kimoe mu podal novou tabletku. „Tohle vám dodá před přistáním energii,“ řekl. Ševek tabletku odevzdaně spolkl. Doktor se přehraboval ve svém kufříku a najednou rychle spustil: „Doktore Ševeku, myslím, že už vás nebudu smět nadále ošetřovat, ačkoli kdo ví, ale pokud ne, chtěl jsem vám říci, že to bylo, že jsem byl, že to pro mě byla veliká čest. Ne proto, že – nýbrž proto, že jsem se naučil si vážit – ocenit – že prostě vy jako lidská bytost, vaše laskavost, skutečná laskavost–“

Ševeka s tou bolavou hlavou nenapadla žádná příhodnější odpověď než se natáhnout, vzít Kimoea za ruku a říct mu: „Tak ať se tedy znovu shledáme, bratře!“ Kimoe mu rukou po urrasku nervózně potřásl a odspěchal. Teprve když odešel, Ševek si uvědomil, že na něj promluvil v praviku, že ho nazval ammar, bratrem, v jazyce, jemuž Kimoe nerozumí.

Z reproduktoru na stěně vřeštěly rozkazy. Ševek, uvězněný na lůžku, je poslouchal jako v mrákotách a bez emocí. Průběh přistání jeho mrákoty ještě zesílil. Neuvědomoval si téměř nic kromě zoufalé touhy nezvracet. O tom, že přistáli, nevěděl, dokud znovu nepřispěchal Kimoe a nezačal ho spěšně pobízet do důstojnického salonku. Obrazovka, na níž tak dlouho visel zářivý a mraky zahalený Urras, byla prázdná. Místnost byla plná lidí. Kde se tu všichni vzali? Ševeka překvapilo a potěšilo, že dokáže vstát, chodit a podávat lidem ruce. Soustředil se jen na toto a nesnažil se v tom hledat smysl. Hlasy, úsměvy, ruce, slova, jména. Zas a znovu jeho jméno: doktor Ševek, doktor Ševek... A už se spolu se všemi těmi cizími lidmi kolem sebe vydával dolů po zastřešené rampě, všechny hlasy byly velice hlučné, slova se odrážela od zdí. Žvanění hlasů zesláblo. Ševekovy tváře se dotkl cizí vzduch.

Vzhlédl, a když sestupoval z rampy na zem, zakopl a málem upadl. Ve chvíli mezi tím, co krok začal, a co ho dokončil, pomyslel na smrt, a na konci kroku stanul na nové zemi.

Kolem se do dálky prostíral šedivý večer. Daleko za zamlženým prostranstvím plála rozpitá modrá světla. Vzduch, jejž ucítil na tváři a na rukou, v chřípí a v hrdle a v plicích, byl chladný, vlhký, plný mnoha vůní, příjemný. Nebyl cizí. Byl to vzduch planety, z níž pocházelo jeho plémě, byl to vzduch domova.

Když zakopl, kdosi ho chytil za paži. Kolem něj blýskala světla. Fotografové pořizovali záběry do novin: První člověk z Měsíce. Vysoká křehká postava v davu hodnostářů, profesorů a pracovníků ochranky, ušlechtilou vlasatou hlavu drží velice zpříma (aby mohli fotografové zachytit každý jeho rys), jako kdyby se přes reflektory snažil zahlédnout oblohu, širou oblohu plnou mlhy, která zakrývá hvězdy, Měsíc, všechny světy. Novináři se pokusili prodrat kruhem policistů: „Doktore Ševeku, máte pro nás v tento historický okamžik nějaké zásadní prohlášení?“ Okamžitě je vytlačili zpět. Muži kolem Ševeka jej pobízeli vpřed. Prakticky ho donesli do čekající limuzíny, až do poslední chvíle neobyčejně fotogenického díky jeho výšce, dlouhým vlasům a podivnému výrazu žalu a pochopení ve tváři.

Výškové budovy města stoupaly do mlhy jako veliké žebříky rozostřeného světla. Nad hlavou jim křižovaly vlaky, zářivé, kvílející šmouhy. Nad závody automobilů a tramvají se jako mohutné hradby tyčila průčelí domů z kamene a ze skla. Kámen, ocel, sklo, elektrické světlo. Žádné tváře.

„Toto je Nio Esseia, doktore Ševeku. Došli jsme však k závěru, že by bylo lepší držet vás zpočátku mimo davy velkoměsta. Míříme přímo na univerzitu.“

V temném, měkce vypolstrovaném trupu automobilu s ním sedělo pět mužů. Ukazovali mu význačná místa, ale on v mlze stejně nerozeznal, která z oněch velikých, nezřetelných budov, jež se míhaly kolem, je Nejvyšší soud a která Národní muzeum, která je Direktorát a která Senát. Přejížděli řeku nebo její ústí a na temné vodě za nimi se chvělo milion světel města Nio Esseia rozpitých mlhou. Silnice potemněla, mlha zhoustla, řidič zpomalil. Čelní reflektory automobilu osvětlovaly mlhu před nimi jako neustále ustupující zeď. Ševek seděl a trochu se předkláněl, hleděl ven. Pohled neměl soustředěný na nic konkrétního a mysl také ne, avšak vypadal odtažitě a vážně a ostatní muži spolu rozmlouvali tiše, s úctou k jeho mlčení.

Co však je ta hustší temnota, plující donekonečna kolem silnice? Stromy? Je možné, že už od chvíle, kdy opustili město, jedou neustále mezi stromy? Vybavilo se mu jótské slovo „les“. Jistěže nevyjedou zničehonic do pouště. Stromy pokračovaly dál a dál, i na příštím kopci, i na dalším a ještě dalším, stály tu v lahodném chladu mlhy, nekonečné, les kolem celého světa, neustále usilovně probíhající souhra životů, temné pohyby listí ve tmě. A potom, zatímco Ševek seděl a žasl a auto vyjelo z mlhy nad údolím řeky do průzračnějšího vzduchu, na něj náhle, na okamžik, ze tmy pod listovím u cesty pohlédla tvář.

Žádné lidské tváři se nepodobala. Byla dlouhá jako jeho paže a přízračně bílá. To, z čeho unikal do vzduchu dech v podobě páry, musely být nozdry, a ještě tam bylo oko, strašlivé a nezaměnitelné. Veliké tmavé oko, smutné, možná cynické? V záblesku reflektorů se objevilo a zmizelo.

„Co to bylo?“

„Asi osel, ne?“

„Zvíře?“

„Ano, zvíře. Proboha, no ovšem! Vy na Anarresu žádná velká zvířata nemáte, že?“

„Osel je druh koně,“ pravil jiný muž a další dodal pevným, starším hlasem: „Tohle byl ovšem kůň. Osli nejsou tak velcí.“ Chtěli si s ním povídat, ale Ševek už je zase neposlouchal. Myslel na Takver. Přemýšlel o tom, co by ten hluboký, sarkastický, temný pohled ze tmy pro Takver znamenal. Věděla odjakživa, že všechny životy jsou jedním, radovala se ze své spřízněnosti s rybami v nádržích ve svých laboratořích, usilovala o zážitek existence mimo hranice lidského. Takver by byla věděla jak opětovat pohled toho oka ve tmě pod stromy.

„Před námi je Ieu Eun. Už tam na vás čeká docela slušný dav, doktore Ševeku: prezident, několik direktorů a samozřejmě rektor, prostě všichni hlavouni. Ale jestli jste unavený, tak formality co nejvíc zkrátíme.“

Formality trvaly několik hodin. Později si je už nikdy nedokázal vybavit přesně. Hnali ho z malé, tmavé krabice vozu do ohromné, jasně osvětlené krabice plné lidí – stovek lidí pod pozlaceným stropem, z nějž visely křišťálové lustry. Všem těm lidem ho představili. Byli všichni menší než on, a zcela lysí. Hrstka přítomných žen měla holé dokonce i hlavy; Ševek si nakonec uvědomil, že si všichni museli oholit všechny chlupy – velmi jemné, měkké, krátké ochlupení jeho rasy – včetně těch na hlavě. Vynahradili si to však nádherným oblečením, oslnivým co do barev i střihu – ženy měly dlouhé šaty, které vláčely po zemi, ňadra obnažená, boky, krk a hlavu ozdobené šperky, krajkami a tylem, muži byli oblečení v kalhotách a pláštích nebo halenách rudé, modré, fialové, zlaté či zelené barvy, s prostřihovanými rukávy a záplavou krajek, nebo v dlouhých karmínových, tmavozelených a černých talárech s rozparkem u kolen, aby vynikly bílé punčochy se stříbrnými podvazky. Ševekovi vytanulo na mysli další jótské slovo, o němž nikdy nevěděl, co označuje, ačkoli se mu jeho zvuk líbil: „okázalost“. Tito lidé vypadali okázale. Došlo na projevy. Prezident Senátu státu A-Io, muž se zvláštníma studenýma očima, pronesl přípitek: „Na nový věk bratrství mezi planetami-dvojčaty a na zvěstovatele tohoto nového věku, našeho významného a velice vítaného hosta, doktora Ševeka z Anarresu!“ Rektor univerzity k němu mluvil podmanivě, první direktor národa seriózně, byl představen velvyslancům, astronautům, fyzikům, politikům, desítkám lidí, kteří měli všichni dlouhé tituly a čestná označení před i za jmény, a ti s ním mluvili a on jim odpovídal, jenomže později si nepamatoval z toho, co kdo říkal, vůbec nic, nejméně pak to, co říkal on sám. Už hodně pozdě v noci se ocitl v malé skupince mužů, kráčejících v teplém deštíku přes veliký park či náměstí. Pod nohama ucí- til pružnost živé trávy – tento pocit si pamatoval z doby, kdy se procházel v Trojúhelníkovém parku v Abbenay. Živá vzpomínka spolu s chladným, rozmáchlým dotekem nočního větru jej probraly. Jeho duše vyšla z úkrytu.

Muži jej dovedli do jedné budovy a pak do pokoje, který, jak mu vysvětlili, bude „jeho“.

Pokoj byl veliký, asi deset metrů dlouhý, a zjevně to byla společenská místnost, protože tam neviděl žádné přepážky ani nízká lůžka. Takže ti tři muži, co přišli s ním, musejí být jeho spolubydlící. Byla to velice krásná společenská místnost, celou jednu stěnu zabírala řada oken a mezi dvěma okny byl vždy tenký sloup, který se nahoře rozkošatěl jako strom, do dvou oblouků. Na podlaze ležel karmínový koberec a na druhé straně místnosti hořel v otevřeném ohništi oheň. Ševek nikdy neviděl, že by někdo pálil dřevo kvůli teplu, ale tady už se nedivil ničemu. Natáhl k příjemnému teplu ruce a usedl na sedátko z leštěného mramoru hned u krbu.

Nejmladší z mužů, kteří přišli s ním, usedl proti němu na druhé straně ohniště. Zbývající dva spolu stále ještě rozprávěli. Probírali nějakou fyziku, ale Ševek se nesnažil sledovat, co říkají. Mladík tiše promluvil: „Říkám si, jak se asi musíte cítit, doktore Ševeku.“

Ševek si natáhl nohy a předklonil se, aby jej teplo ohně hřálo na tváři. „Cítím se těžký.“

„Těžký?“

„Snad je to gravitací. Nebo jsem unavený.“

Pohlédl na druhého muže, ale přes záři ohně neviděl jasně jeho tvář, jen třpyt zlatého řetězu a sytou granátovou červeň jeho hávu.

„Neznám vaše jméno.“

„Saio Pae.“

„Aha, Pae, no ovšem, četl jsem vaše články o Paradoxu.“

Mluvil ztěžka, jako ve snu.

„Někde tu bude domácí bar, v pokojích profesorského sboru bývá vždycky skříňka s alkoholem. Nedal byste si něco k pití?“

„Ano, vodu.“

Mladík se vrátil se sklenicí vody a zbylí dva muži přišli za nimi k ohništi. Ševek vodu žíznivě vypil a pak seděl a hleděl na sklenici v dlani, křehký, krásně tvarovaný kousek, na jehož zlatě lemovaném okraji se zachytila záře ohně. Byl si vědom ostatních tří mužů, jejich postojů, jak sedí nebo stojí poblíž něj, ochranitelsky, uctivě, majetnicky.

Vzhlédl k nim a jednomu po druhém se zadíval do tváře. Všichni jeho pohled dychtivě opětovali. „Tak mě tu máte,“ řekl. Usmál se. „Máte svého anarchistu. Co s ním teď budete dělat?“

Kapitola druhá

Anarres

Čtvercové okno v bílé zdi vyplňuje jasná, prázdná obloha. Uprostřed oblohy visí slunce.

V pokoji je jedenáct batolat, většina z nich po dvou nebo po třech ve velikých, vypolstrovaných ohrádkách, a za velkého rozruchu a se spoustou žvatlání se ukládají ke spánku. Vzhůru zůstávají všehovšudy dvě: jedno, tlusté a činorodé, rozebírá hračku, desku s kolíky, a druhé, samá ruka, samá noha, sedí ve čtverci žlutého světla vrženého oknem a dychtivě a přihlouple civí do sluneční záře.

V předpokoji vrchní sestra, jednooká žena s šedivými vlasy, hovoří s vysokým smutným mužem okolo třicítky.

„Jeho matka dostala umístění do Abbenay,“ říká muž. „A ona chce, aby zůstal tady.“

„Takže ho máme vzít do nonstop jeslí, Palate?“

„Ano. Já se budu stěhovat zpátky na noclehárnu.“

„Neměj obavy, on nás tady přece všechny zná! Ale Rozprac tě určitě brzy pošle za Rulag, ne? Jste přece partneři, a navíc oba inženýři.“

„Ano, jenže ona je... Chápeš, ji si vyžádal Ústřední technický ústav. Já tak dobrý nejsem. Rulag bude mít skvělou práci.“

Vrchní sestra přikývla a povzdychla si. „Ale i tak!“ pravila rázně, a dál už neřekla nic.

Otec zabloudil pohledem k vyhublému batoleti, natolik zaujatému světlem, že si jeho přítomnosti vůbec nevšimlo. V tu chvíli se k dítěti rychle, byť podivným přičaplým krokem, zaviněným mokrou a prověšenou plenou, přiblížilo ono tlusté batole. Snad přišlo z nudy nebo se chtělo družit, ale jakmile se ocitlo ve čtverci světla, zjistilo, že je v něm teplo. Ztěžka usedlo vedle svého hubenějšího druha a vystrčilo jej do stínu.

Výraz nepřítomného vytržení na hubeňourově tváři okamžitě vystřídalo zuřivé zamračení. Strčil do tlouštíka a křikl: „Di pryč!“

Sestra byla okamžitě u něj. Zvedla tlouštíka. „Ševe, nemůžeš do ostatních strkat.“

Hubené dítě vstalo. Tvář mu plála slunečním světlem i hněvem. Plíny mu skoro padaly. „Moje!“ řeklo vysokým, zvučným hlasem. „Moje sluníčko!“

„Ne, není tvoje,“ poučila dítě jednooká žena mírně jako člověk, který si je absolutně jistý. „Nic není tvoje. Je to tu pro všechny. Je to společné. Když se o to nechceš podělit, nebude to ani tvoje.“ A jemně, leč neoblomně hubené dítě zvedla a posadila je stranou, mimo čtverec světla.

Tlusté dítě sedělo a lhostejně je oba pozorovalo. Hubené se celé roztřáslo, vykřiklo: „Moje sluníčko!“ a vztekle se rozplakalo.

Otec je zvedl a vzal do náruče. „Ale no tak, Ševe,“ konejšil je. „Víš přece, že nic vlastnit nemůžeš. Co to jen s tebou je?“ Hlas měl něžný a roztřesený, jako by ani on neměl daleko k slzám. Vyzáblé, vysoké, lehounké dítě v jeho náručí usedavě plakalo.

„Někteří si prostě musejí komplikovat život,“ poznamenala jednooká žena a účastně je pozorovala.

„Vezmu ho teď na návštěvu do noclehárny. Jeho matka odjíždí už večer, chápeš?“

„Beze všeho. Doufám, že tam, kam jede Rulag, brzy najdou místo i tobě,“ řekla vrchní sestra a přizvedla si tlusté batole na vystrčenou kyčel jako pytel zrní. Zatvářila se melancholicky a trochu přimhouřila zdravé oko. „Sbohem, Ševe, srdéčko moje. A zítra, poslyš, zítra si zahrajeme na řidiče náklaďáku.“

Chlapec jí však ještě neodpustil. Vzlykal, držel se otce kolem krku a schovával tvář ve tmě po ztraceném slunci.

Toho rána potřeboval orchestr ke zkoušce všechny lavice a ve velkém sále výukového střediska dupala taneční skupina, takže děti, které pracovaly na „Mluv a naslouchej“, seděly v kruhu v dílně na pěnotonové podlaze. Vstal první dobrovolník, vyčouhlý osmiletý chlapec s dlouhýma rukama i chodidly. Stál velmi zpříma, jak už to zdravé děti dělávají, tvářil se mírně zmateně a byl zprvu bledý, ale postupně, zatímco čekal, až se ostatní děti utiší, rudnul. „Tak do toho, Ševeku,“ pobídl chlapce vedoucí skupiny.

„Dostal jsem takový nápad, víte.“

„Hlasitěji,“ požádal ho vedoucí, hřmotný mladík něco po dvacítce.

Chlapec se zahanbeně usmál. „Tak tedy, víte, napadlo mě, že, dejme tomu, hodíte po něčem kámen. Třeba budete mířit na strom. Hodíte ho, kámen proletí vzduchem a ten strom trefí. Ano? Jenomže to je nemožné. Protože – můžu dostat kreslicí tabulku? Podívejte, tady to jste vy, jak hážete kámen, a tadyto je ten strom,“ kreslil na tabulku. „Tohle má být jako strom, a tady je ten kámen, vidíte, už je v půlce dráhy.“ Děti se hihňaly tomu, jak chlapec nakreslil holumový strom, a on se usmál. „Aby se kámen dostal od vás ke stromu, tak musí být nejdřív v půlce cesty mezi vámi a stromem, že ano. A potom musí být v půlce té dráhy, která zbývá mezi půlkou cesty a stromem. A potom musí být v půlce dráhy mezi tou další půlkou cesty a stromem. Nezáleží na tom, jak daleko kámen doletí, protože se vždycky najde nějaké místo, i když ve skutečnosti je to vlastně čas, který je na půl cesty mezi posledním místem, kde byl, a stromem –“

„Připadá vám to nějak zajímavé?“ přerušil ho vedoucí otázkou k ostatním dětem.

„Ale proč k tomu stromu doletět nemůže?“ zeptala se jedna desetiletá dívka.

„Protože musí vždycky uletět ještě půlku té dráhy, která mu zbývá,“ vysvětlil Ševek, „a ona vždycky ještě půlka dráhy zbývá, vidíš?“

„Co kdybychom prostě řekli, že ses tím kamenem netrefil?“ zeptal se vedoucí s nuceným úsměvem.

„Nesejde na tom, jak míříš. On prostě k tomu stromu doletět nemůže.“

„Kdo ti tuhle myšlenku nakukal?“

„Nikdo. Tak nějak jsem si to představil. Myslím, že chápu, proč kámen ve skutečnosti –“

„Tak dost.“

Pár jiných dětí si do té chvíle povídalo, ale nyní zmlkly, jako by oněměly. Chlapec s tabulkou zůstal zaraženě stát. Tvářil se vyděšeně a mračil se.

„Mluvit znamená se o něco podělit, je to umění spolupráce. Ale ty se tu s námi o nic nedělíš, ty prostě jen egoizuješ.“

Z chodby sem dolehly slabé, ale energické tóny orchestru.

„Tys na to nepřišel sám, nebylo to spontánní. Četl jsem už něco hodně podobného v jedné knize.“

Ševek na vedoucího zůstal hledět. „V jaké? Je ta kniha někde tady?“

Vedoucí vstal. Byl asi dvakrát vyšší a třikrát těžší než jeho oponent a ve tváři mu bylo jasně znát, že tohle dítě silně nesnáší. Přesto nebyla v jeho postoji žádná hrozba fyzického násilí, pouze přirozená autorita, trochu oslabená nedůtklivostí odpovědi na chlapcovu podivnou otázku. „Ne! A přestaň egoizovat!“ Nato se znovu vrátil ke svému melodickému, suchopárnému tónu: „Tohle je pravý opak toho, o co se tady, ve skupině ‚Mluv a naslouchej‘, snažíme. Řeč je obousměrná záležitost. Ševek tohle ještě nedokáže pochopit, zatímco většina z vás ostatních ano, a proto jeho přítomnost tuhle skupinu narušuje. Cítíš to asi sám, že ano, Ševeku? Navrhuji ti, aby sis našel jinou skupinu, která bude odpovídat tvé úrovni.“

Nikdo další už nic neřekl. Ticho a důrazná slabá hudba pokračovaly, i když chlapec předával tabulku a prodíral se ven z kruhu. Potom vyšel na chodbu a tam se zastavil. Skupina, kterou opustil, se s pomocí vedoucího pustila do příběhu, z nějž každý odvyprávěl jen jednu část a potom předal slovo dál. Ševek poslouchal jejich tlumené hlasy i vlastní srdce, a to stále ještě prudce bušilo. V uších mu zpívalo, jenže to nebyl orchestr, byl to ten zvuk, který slyšíte, když vší silou přemáháte pláč; v minulosti si toho zpěvavého zvuku všiml už víckrát. Nenaslouchal mu rád a o kameni a stromu přemýšlet nechtěl, a tak se v duchu zaměřil na Čtverec. Byl to čtverec složený z čísel, a čísla byla vždycky chladná a spolehlivá. Když se v něčem mýlil, mohl se k nim uchýlit, protože v číslech žádné omyly nebyly. Čtverec v duchu spatřil už před nějakou dobou, byl to obrazec v prostoru, tak jako hudba vytvářela obrazce v čase. Čtverec z prvních devíti celých čísel s číslem 5 uprostřed. Ať jste řady sčítali, jak jste chtěli, vycházelo to pořád stejně, veškeré nerovnosti se vyrovnaly. Bylo příjemné se na to dívat. Kdyby tak mohl sestavit skupinu, která by chtěla mluvit o něčem takovém; existovalo však jen pár starších kluků a holek, kteří k tomu byli ochotní, a ti neměli čas. A co ta kniha, o které mluvil vedoucí? Je to kniha složená z čísel? Ukazuje se v ní, jak se kámen ke stromu dostane? Byl hlupák, že ten vtip o kameni a stromu vůbec vyprávěl, nikdo jiný ani nepochopil, že je to vtip, vedoucí měl pravdu. Bolela ho hlava. Zaměřil pozornost dovnitř, dovnitř ke klidným obrazcům.

Kdyby byla nějaká kniha napsaná celá v číslech, byla by pravdivá. Byla by poctivá, přesná. Nic z toho, co je řečeno slovy, nevyzní pokaždé stejně. Když se něco vyjádří slovy, pokroutí se to a navzájem sráží, místo aby to zůstalo rovné a pasovalo to do sebe. Ale pod slovy, v samém středu, právě tak jako uprostřed Čtverce, vychází všechno pokaždé stejně. Všechno se může změnit, ale přesto se nic neztrácí. Pokud člověk vidí a chápe čísla, tak vidí a chápe i tohle, tu rovnováhu, ten obrazec. Vidí základy světa. A ty jsou pevné.

Ševek už se naučil čekat. V čekání byl dobrý, hotový expert. Poprvé se to učil, když čekal, až se vrátí jeho matka Rulag, i když to bylo už tak dávno, že si na to nepamatoval. A pak to zdokonaloval, když čekal, až na něj přijde řada, nebo až se bude moci podělit, nebo až dostane svůj příděl. Ve věku osmi let se uměl ptát „proč“ a „jak“ a „co kdyby“, ale málokdy se ptal „kdy“.

Čekal, až přijede jeho otec a vezme ho na návštěvu do domicilu. Bylo to dlouhé čekání: šest dekád. Palat vzal krátké pracovní umístění na údržbě Závodu recyklace vody na Bubnové Hoře, a potom si vezme ještě dekádu na pláži v Malenninu, kde bude plavat, odpočívat a souložit se ženou jménem Pipar. Toto vše synovi vysvětlil. Ševek mu důvěřoval, a otec jeho důvěru nezklamal. Když uplynulo šedesát dní, přijel do dětské noclehárny v Širých Pláních – vysoký hubený muž, který vyhlížel ještě smutněji než kdy dřív. Po souložení vlastně doopravdy netoužil. Toužil po Rulag. Když chlapce spatřil, usmál se a bolestně svraštil čelo.

Být spolu jim oběma bylo příjemné.

„Palate, viděl jsi někdy knihy, ve kterých jsou jen čísla?“

„Co tím myslíš, matematiku?“

„Asi ano.“

„Jako třeba tohle?“

Palat vytáhl z kapsy svrchní haleny knížku. Byla malá, určená do kapsy, a jako většina knih byla vázaná v zelené barvě a na obálce měla vyražený Kruh života. Byla potištěná velice hustě, malými písmenky a s úzkými okraji stránek, protože papír je látka, na jejíž výrobu je potřeba mnoho holumových stromů a spousta lidské práce, jak vždycky podotýkal výdejce zásob ve výukovém středisku, když jste nějaký list papíru zkazili a šli si pro nový. Palat přidržel rozevřenou knížku před Ševekem. Na dvojstránce byly svislé sloupce čísel. Právě tak, jak si to Ševek vždycky představoval. Držel ve vlastních rukou příslib věčné spravedlnosti. Logaritmické tabulky o základu 10 a 12, zněl titul na obálce nad Kruhem života.

Malý chlapec chvíli studoval první stránku. „K čemu jsou?“ zeptal se pak, protože sloupce tu zjevně nebyly jen kvůli své kráse. Inženýr seděl vedle něj na tvrdé pohovce ve studené, mizerně osvětlené společenské místnosti domicilu; začal mu vysvětlovat logaritmy. Na druhé straně místnosti se pochechtávali dva starci nad partičkou „Trumfni ho“. Dovnitř vešel páreček dospívajících, zeptal se, jestli je jednolůžkový pokoj dnes v noci volný, a zmizel v něm. Na kovovou střešní krytinu přízemního domicilu tvrdě zabubnoval déšť a zase ustal. Nepršelo tu nikdy dlouho. Palat vytáhl logaritmické pravítko a předvedl Ševekovi, jak funguje. Ševek mu na oplátku ukázal Čtverec a princip jeho uspořádání. Bylo už hodně pozdě, když si uvědomili, že už je hodně pozdě. Přeběhli blátivou temnotou, nádherně vonící deštěm, do dětské noclehárny a dostalo se jim mírného vyplísnění od noční služby. Rychle se políbili a oba se otřásali smíchy; Ševek přeběhl k oknu velké ložnice, odkud viděl, jak se otec vrací jedinou ulicí Širých Plání a mokrou, elektrizující tmou nazpátek.

Chlapec šel spát se zablácenýma nohama a snil. Zdálo se mu, že je na silnici, která vede pustinou. Daleko před sebou spatřil čáru přetínající silnici. Jak se k ní pustinou blížil, pochopil, že je to zeď. Táhla se od obzoru k obzoru přes holou pláň. Byla hutná, temná a velice vysoká. Silnice doběhla až k ní a skončila.

On musel jít dál, ale přitom nemohl. Zeď ho zastavila. Vzedmul se v něm bolestný, zuřivý strach. Musí dál, jinak se nikdy nemůže vrátit domů. Jenže tam stála zeď. Dál to nešlo.

Tloukl do hladkého povrchu a na zeď křičel. Vycházel z něj hlas, ale slova ne, bylo to jen krákání. Ten zvuk ho samotného vylekal, a tak se schoulil a pak uslyšel jiný hlas, jak říká: „Podívej.“ Byl to hlas jeho otce. Měl dojem, že je tam i jeho matka, Rulag, ačkoli ji neviděl (neměl žádnou vzpomínku na její tvář). Zdálo se mu, že ona i Palat stojí na všech čtyřech ve tmě pod zdí a že jsou objemnější než lidské bytosti a také mají jiný tvar. Někam ukazovali, chtěli mu ukázat cosi, co leží na zemi, na jalové hlíně, kde nic neroste. Ležel tam kámen. Byl temný jako zeď, jenže na něm nebo uvnitř něj bylo číslo; a chlapec si zpočátku myslel, že je to číslo 5, pak se mu zdálo, že je to 1, a potom pochopil, co to je: prvotní číslo, které je zároveň jednotou i mnohostí. „Toto je úhelný kámen,“ pravil dobře známý vroucný hlas a Ševeka prudce zachvátila radost. Ve stínech už nebyla žádná zeď a on pochopil, že se vrátil, že je opět doma.

Podrobnosti snu si později nevybavil, ale na příval pronikavé radosti nezapomněl. Nic takového dosud nepoznal. Toto ujištění o trvalosti bylo tak skálopevné, jako jedenkrát zahlédnout neochvějně zářící světlo, takže i když se to stalo ve snu, nikdy to nepovažoval za neskutečný zážitek. Až na to, že ačkoli tam to bylo tak spolehlivé, už se k tomu nedopracoval ani tím, že po tom toužil, ani čirou vůlí. Mohl se na to jen rozpomínat při probouzení. Když se mu pak o zdi zdávalo znovu, což se občas stávalo, byly to sny nevlídné a bez rozuzlení.

Představu „věznic“ pochytili z pasáží v Životě Odo, který četli všichni ti, kdo se přihlásili, že budou pracovat na Dějinách. V knize bylo mnoho nejasností a v Širých Pláních neměli nikoho, kdo by znal dějiny dost dobře na to, aby jim je vysvětlil. Ale když se dostali k rokům, jež Odo strávila v pevnosti v Driu, koncept „věznice“ se vyjasnil sám. A když do města zavítal na své okružní cestě učitel historie, pustil se do výkladu tohoto pojmu s neochotou slušně vychovaného dospělého, jenž je nucen vysvětlovat dětem nemravnosti. Ano, přisvědčil, věznice byla místem, kam Stát umisťoval lidi, kteří nedodržovali jeho Zákony. Ale proč odtamtud prostě neodešli? Odejít nemohli, dveře byly zamčené. Zamčené? Jako dveře na pásovém vozidle, když jede, abyste nevypadli ven, vy troubové! Jenže co v tom pokoji celou dobu dělali? Nic. Nebylo tam co dělat. Viděli jste přece obrázky Odo ve vězeňské cele v Driu, ne? Obraz vzdorné trpělivosti, skloněná šedivá hlava, nehybné ruce zaťaté v pěst, kolem se snáší šero. Občas byli vězni odsouzeni k práci. Odsouzeni? No, to znamená, že soudce, osoba, které Zákon propůjčil moc, jim přikázal vykonávat nějakou fyzickou práci. Přikázal jim to? A co když ji vykonávat nechtěli? No, tak je k tomu přinutili – když nepracovali, tak je zbili. Mezi dětmi, které naslouchají – je jim jedenáct, dvanáct let – proběhne vlna vzrušeného napětí. Žádné z nich nikdy nikdo neudeřil a žádné ani nevidělo, že by někdo udeřil kohokoli jiného, vyjma okamžiků bezprostředního osobního hněvu.

Otázku, která je napadla všechny, položil Tirin: „To chceš říct, že spousta lidí zbila jedinou osobu?“

„Ano.“

„Proč jim v tom ostatní nezabránili?“

„Dozorci měli zbraně. Vězňové je neměli,“ vysvětlil učitel. Musel se do řeči násilím nutit jako člověk, který je nucen vyslovit cosi ohavného a stydí se za to.

Prosté lákadlo zvrhlosti svedlo dohromady Tirina, Ševeka a tři další chlapce. Dívky ze své společnosti vyloučili, ačkoli by neuměli vysvětlit proč. Tirin objevil ideální věznici: pod západním křídlem výukového střediska. Byl to prostor velký právě tak, aby se do něj vešla jedna sedící nebo ležící osoba, a tvořily jej tři betonové základové zdi a spodní strana podlahy nahoře. Protože základy byly součástí jediné betonové masy, byla pod nimi i betonová podlaha navazující na zdi a celý prostor se dal kompletně uzavřít těžkým plátem pěnotonového obložení. Ovšem tyto dveře bylo potřeba uzamknout. Experimentovali, dokud nenašli dvě tyče, ty zapřeli mezi pěnotonový plát a protější zeď a tím prostor úžasně odřízli od světa. Nikdo uvnitř by se ven dostat nedokázal.

„A co světlo?“

„Žádné,“ prohlásil Tirin. Mluvil o podobných věcech s neochvějnou jistotou, protože mu je dokonale předvedla vlastní představivost. Pokud měl k dispozici fakta, využil jich, ale z faktů jeho jistota nepramenila. „V Pevnosti v Driu nechávali vězně sedět ve tmě. Celé roky.“

„Ale co vzduch?“ namítl Ševek. „Tyhle dveře zapadnou úplně vzduchotěsně. Musí v nich být díra.“

„Provrtat pěnoton zabere několik hodin. A vůbec, kdo by chtěl v téhle bedně zůstat tak dlouho, až by mu došel vzduch?“

Sborové žadonění dobrovolníků.

Tirin se na ně opovržlivě zadíval. „Vy jste se všichni zbláznili. Kdo by se chtěl nechat doopravdy zavřít do takovéhle díry? Kvůli čemu?“ Vybudovat vězení byl jeho nápad, a to mu stačilo. Nikdy si neuvědomil, že některým lidem pouhá fantazie nestačí, že musí do vězeňské cely vstoupit, že se musí pokusit otevřít dveře, které otevřít nelze.

„Já chci zkusit, jaké to je,“ prohlásil Kadagv, vážný, panovačný dvanáctiletý chlapec s širokou hrudí.

„Mysli hlavou!“ poškleboval se mu Tirin, ale ostatní Kadagva podpořili. Ševek přinesl z dílny vrtačku a ve výšce nosu vyvrtali do „dveří“ dvoucentimetrovou díru. Zabralo jim to skoro hodinu, přesně jak předpovídal Tirin.

„Jak dlouho chceš zůstat uvnitř, Kade? Hodinu?“

„Podívejte,“ řekl Kadagv, „jestli jsem já vězeň, tak o tom rozhodovat nemůžu. Já nejsem svobodný. To vy musíte rozhodnout, kdy mě pustíte.“

„To je pravda,“ uznal Ševek, jehož tato logika znervóznila.

„Nemůžeš tam zůstat moc dlouho, Kade! Já chci taky!“ namítl Gibeš, nejmladší z nich. Vězeň se mu neuráčil odpovědět. Vstoupil do cely. Ostatní zvedli dveře a s těžkým zarachocením je zaklapli na místo. Pak je zapřeli tyčemi; všichni čtyři žalářníci do nich nadšeně bušili, dokud nebyly na místech. Potom se všichni natlačili kolem dýchacího otvoru, aby si svého vězně prohlédli, ale protože věznice nebyla osvětlená jinak než dýchacím otvorem, neviděli nic.

„Ať tomu páprdovi nevydejcháte všechen vzduch!“

„Nějakej mu tam foukněte!“

„Nějakej mu tam prdněte!“

„Kolik mu dáme?“

„Hodinu.“

„Tři minuty.“

„Pět let!“

„Do večerky zbývají čtyři hodiny. To by mělo stačit.“

„Ale já chci taky!“

„Dobře, tebe tam necháme přes noc.“

„Ne, já myslel zítra.“

„Udělal bys to znova?“ provokoval ho Tirin.

ts

2