MÁM TO U PR…

First published as “Wo ein Fuck it, da ein Weg” by Andrea Weidlich.

© 2022 by mvg Verlag, ein Imprint der Muenchner Verlagsgruppe GmbH, Munich, Germany. www.riva-verlag.de. All rights reserved.

Translation © Dagmar Byčánková, 2024

ISBN 978-80-284-0520-5

Obsah

Mám TO U PR… ANEB ROZHODNUTÍ

HLASITÉ TICHO

BUK A PES

KTERÁ VERZE?

BLÁTO V HLAVĚ

JEHO VÝSOST

ZRCADLOVĚ PŘEVRÁCENÝ OBRAZ

BÍLÝ LIST

ČERNÝ PETR

VLASTNĚ DOBRÉ

KUMBAYA, MÉ TRÁPENÍ

CO TOMU ŘEKNOU LIDI?

PROTI PROUDU

BOJ O POMERANČ

NE, TO SVINSTVO NECHCI

TUDY K VÝCHODU, PROSÍM

ŽIVOT NENÍ ŤUŤU ŇUŇU

RUKULÍBÁM, PANÍ BOLAVÁ

NEPOSLUŠNÁ HOLČIČKA

PIZZERIE U ZAKÁZANÉHO VZTEKU

PLÁN K A RADAR NA IDIOTY

NAKLADENÁ VEJCE

JÁ JSEM SYMPATICKÁ, TY DEBILE

DAMOKLŮV MEČ SVĚTCŮ

PŘÍBĚH DRUHÝCH

HNUSNÁ PRAVDA

DŮM V LESE

NEVIDITELNÍ LIDÉ

SPÁLENO V PLAMENECH

KDYŽ BOTA NESEDÍ

SKRYTÉ IDENTITY

KDYŽ JE TI TO U PR… ANEB NOVÁ CESTA PŘED TEBOU

VŠECHNO JE MOŽNÉ

KUPŘEDU K OKRAJI

O AUTORCE

Život ti nedluží nic.

Něco však dlužíš ty sobě.

Nejlepší den tvého života bude ten, kdy se rozhodneš, že jsi dost dobrý, a kdy to už nebudeš muset nikomu dokazovat.

Kým jsi byl, než jsi začal každý den vstávat a dělat, co se dělá, a říkat, co se říká, protože se to tak patří? Kým jsi byl, než ti všichni ostatní řekli, kým máš být, jak se máš chovat a koho máš mít rád? Všechny ostatní, jen ne sebe. Kým jsi byl, než potemnělo tvé světlo v otupělých myšlenkách povinnosti a než se ti okolo srdce rozprostřel stín poté, co bylo poprvé zlomeno a tvůj sen se roztříštil na tisíc střepů? Vzpomeň si, kým jsi chtěl být – kdysi, když jsi ještě věřil v sebe, než se ti hlava skoro rozskočila ze všech těch názorů na tebe a než jsi je převzal, protože sis myslel, že ty jsi všemi těmi názory, jen ne sebou samým. Vzpomeň si, kým jsi byl, než jsi ztratil odvahu jít svou cestou, dlážděnou kamennými očekáváními druhých. Vzpomeň si, jaké to bylo, když všude ještě rostly možnosti jako kytky u cesty a ty jsi je trhal, místo abys na ně jen v úžasu hleděl, jak rostou na jiných loukách. Vzpomeň si, kým jsi byl, než se ti v tmavých výparech před očima jako hněvivá bouře nad hlavou rozprostřel strach z očekávání druhých a než jsi přestal vidět sebe a svůj život. A než jsi přestal vidět všechno, co tě tvoří. Vzpomeň si, kým jsi byl, než jsi začal zpochybňovat sám sebe. Vzpomínáš si na ty chvíle, kdy jsi byl ještě tím, kým jsi byl, tedy upřímný, opravdový a připravený na sebe a na všechno, co má tvým prostřednictvím v životě povstat? Na celou tu magii? Neboť život se stává magickým, když se odvážíš být sám sebou.

Mám TO U PR… ANEB ROZHODNUTÍ

Je proklatě těžké být permanentně světcem. Moc si tím nepomůžeme, není to zrovna atraktivní a hlavně je to zhola nemožné. Vysvětlení je prosté: My lidé zkrátka nejsme žádní svatí. A tak je to i v pořádku. Nelze tedy doporučovat, abychom si počínali jako zlostní andělé, kteří se chtějí všem líbit, ale nakonec vždycky padnou. A to jen proto, že jsme zapomněli, kým ve skutečnosti jsme: lidmi, kteří mají své přednosti a slabiny, dobré a mizerné dny, spoustu problémů – a taky snů, jež chceme jednou žít. Nejlépe ještě v tomto životě. Kdysi jsme se však začali zavděčovat všem ostatním raději nežli sami sobě. Z pochopitelných, avšak poněkud nevýhodných důvodů jsme tehdy začali chodit přes vlastní mrtvolu, se zamrzlým úsměvem a srdcem zatuhlým našlapovat po špičkách a přitom opakovaně padat. A je možné, že při tom neohrabaném tanci kolem souhlasu nám ze srdce vyklouzla naše vlastní přání a odvanula pryč.

Možná jsme už poznali, že není dobré chtít se neustále líbit druhým – ale přesto to děláme. Koušeme se do jazyka, místo abychom řekli, co opravdu chceme, chodíme světem oděni do hávu falešné skromnosti, místo abychom naplno žili svůj potenciál, a přikládáme příliš velkou váhu úsudku druhých, kteří o tom, kým opravdu jsme, mají spíše nejasný pocit, než aby to věděli. Anebo to snad nevíme ani my sami? Možná jsme kdysi začali sami sobě chybět a ptát se, kde jsme, kam máme jít a co vůbec máme ještě chtít. A náhle cítíme, že je načase toho černého Petra vrátit životu a konečně si vytvořit prostor pro sebe a své sny.

Právě tady, kde nyní stojíš nebo – což je při čtení pravděpodobnější – sedíš, tady v tvém možná nedokonalém životě (protože život zkrátka není dokonalý), držíš v rukou tuto knihu. A zatímco se s ní vydáváš na svou vnitřní cestu, položí ti tyto tři otázky:

Kdo jsi? Kým bys chtěl být? A co bys udělal, kdyby bylo vše možné?

U těchto tří otázek se budou zprvu ještě hlásit ke slovu očekávání druhých lidí ve tvém životě. Jejich hlasitost však budeš postupně tlumit, dokud neztichnou a ty zase neuslyšíš sám sebe. Už z názvu té knihy poznáváš, že při tom bude hrát velkou roli to, jestli ti bude u pr… To však neznamená, že ti už nebude záležet na ničem a nikom a ty budeš světem kráčet už jen se vztyčeným prostředníčkem. Ty tři otázky v tobě spíše navodí celou škálu odpovědí, které tě posunou dál. A zatímco cestou lesem narazíš na několik tajemství, neboť ne vždy je vše takové, jak se to jeví být, dobereš se krok za krokem pravého příběhu devíti lidí a přitom se dozvíš víc i o sobě samém. Mezi popadanými větvemi na cestě a šustícím listím se ti patrně již brzy ukáže nová – tvá zcela vlastní – cesta, na níž se naučíš odstupu a na níž potkáš sám sebe a rozhodneš se pro sebe. Přeji ti, aby tě odpovědi, jež nalezneš, ještě dlouho doprovázely a aby ti opakovaně připomínaly, kdo jsi a jaké možnosti máš. Kouzlo toho všeho spočívá v tom, že pro sebe všechny ty možnosti objevíš. Vepsala jsem je mezi řádky této knihy, kde je můžeš nalézt a odkud je můžeš vnést do svého života.

Jsi na řadě. Měj konečně rád sám sebe tak, jak jsi celý život měl rád druhé.

HLASITÉ TICHO

„Pěkně nahlas, tohle ticho. Přímo na nás doráží. Hej??! Proč nikdo nic neříká?“

„A musí pořád někdo něco říkat…?!“ zašeptala Charly směrem k Adrianovi. Hlas se jí v půli věty zlomil a odezněl ve vlnách kdesi v mlze. Zněla vysíleně a vyčerpaně, jako by v těle neměla už ani jiskřičku energie. A to přesto, že jsme od přestávky byli na cestě teprve hodinu a vůbec netušili, kolik toho máme ještě před sebou. Přestože Charly to ticho přerušila na moment sama, následně mlčela, což jinak vůbec neměla ve zvyku. Jejímu mlčení jsem přitakala. Poslední hodiny – a měsíce – bylo dosti hlučno. Hlučné časy, jež toho po nás všech hodně požadovaly. Mám-li být upřímná, to ticho jsem si přímo vychutnávala. Konečně nikdo nic neříkal. Ani ti ostatní. Jen tiché čvachtání pod našimi podrážkami, jež na vlhké lesní půdě s každým krokem vpřed klouzaly o malinký kousek zase zpět a převalovaly zářivé podzimní listí tmavou břečkou tam a zpátky. Vítr zachvíval posledními listy, které ještě visely na větvích, než spadnou k zemi. Spadnout. Přesně takový pocit z toho mám, pomyslela jsem si, když vtom mě uprostřed toho ticha zasáhl pronikavý výkřik, který se rozléhal lesem a ozvěnou se vracel k nám. V následující chvíli jsem slyšela, jak křičím taky. Ne proto, že bych věděla, co se děje, ale jako reflex na Charlyin výkřik.

„Tady vepředu!!! Tady někdo je…“ Ještě nedořekla větu, když vtom jsem spatřila obrysy nějaké postavy, a než jsem stihla znovu zakřičet, cítila jsem, jak mě Lukas pevně uchopil za předloktí a zarazil. Potichu, až to zneklidňovalo, mi zašeptal do ucha: „Kde je sakra Paul…?!“

Nic není takové, jaké se to zdá.

BUK A PES

Uplynul přesně rok od chvíle, kdy jsme s Paulem Goldbachem odcestovali k jezeru Weissensee a tam se zbavili lidí, kteří nám nedělali dobře. Aniž bychom je zabíjeli, nutno podotknout. Čtyři z nás se mohli zúčastnit i tentokrát a přidalo se k nám pět nových účastníků. Měla jsem radost, že se zas uvidím s ostatními, a byla jsem zvědavá na ty, koho jsem ještě neznala. Adrian měl přítelkyni, což už samo o sobě vyvolávalo otazníky. Rozhodl se dokonce, že ji na ten víkend vezme s sebou, zřejmě proto, že i Charly se těsně předtím rozhodla přijet v doprovodu. O Philippovi sice už předtím všem vyprávěla, doteď ho ale nikomu nepředstavila, přestože jsme se mezitím už párkrát viděli. Dosud se tedy nabízelo hodně příležitostí, těm se však Charly šikovně vyhýbala. Po roce a půl trvání vztahu jsem to sice pokládala za poněkud neobvyklé, nicméně Adrian a Charly si byli v tomto ohledu dost podobní. To, co bylo pro druhé tou nejpřirozenější věcí pod sluncem, bylo pro ty dva nejspíš jakýmsi heroickým aktem příslibu, ba téměř deklarací o přijatém závazku. Jakkoli odlišní oba dva byli, někdy si byli přece jen podobnější, než si chtěli přiznat. Bylo to nejspíš jen jedním z mnoha tajemství, jež obestírala jejich dlouholeté přátelství. Ptala jsem se v duchu, jaká asi bude ta žena po Adrianově boku, jež dokázala toho osamělého lovce přesvědčit, aby zanechal svého milovaného nevázaného života, a jak se asi prosazuje vůči jeho přece jen výrazně dominantní osobnosti. A dělá to vůbec? Možná že jednoduše nikdy nic neříká. Nebo že vždy říká jen to, co je správné. Možná se ale změnil i Adrian a namísto divokého tygra je z něj teď chundelatý kocour. Bylo mi jasné, že by se mu ten příměr nelíbil. Kdyby bylo po jeho, byl by raději panterem, jemuž svět závidí jeho lesklou srst. Poskytuje mu snad Valentina právě tento pocit? Na to ještě přijdeme. Každopádně jsem se už nemohla dočkat, až ji poznám a dozvím se o ní víc.

S trochou přesvědčovacího umění se mi navíc podařilo přimět svého nejlepšího kamaráda Lukase, aby jel s námi i tentokrát. A to přesto, že čas s cizími lidmi netráví zrovna rád. Zdálo se však, že díky Goldbachovi tomu nějak přišel na chuť. Valentina a Charly si nadto přivedly každá jednu kamarádku a Adrian jednoho kolegu, který právě procházel bolestným rozhodem. O Charlyině kamarádce jménem Rebecca jsem věděla, že se obě seznámily v létě v Berlíně přes jednoho společného známého. A přestože se s Charly dosud neznaly dlouho, vzniklo z toho niterné přátelství, o němž mi Charly opakovaně vyprávěla. O Rebece jsem tedy už leccos slyšela. Leccos nepěkného, mám-li být upřímná. Ovšem v dobrém. Byla jsem zvědavá.

Sraz jsme si dali tentokrát v podstatě na opačném konci Rakouska, a to na severním okraji Vídeňského lesa. Byli jsme sice o mnoho lehčí než posledně, ale přivezli jsme si náklad nových otázek a myšlenek, jež se na nás vloni přichytily jako otravné bodláky a zůstaly na nás přilepené. A kdo by se taky divil, při tom všem, co se dělo kolem? Přestože jsme totiž vloni u jezera ze sebe setřásli velkou zátěž, svět se i poté točil dál – ba on se doslova zbláznil. Pandemie, štěpení společnosti, ekologické pohromy, válka. Kdyby si někdo vymyslel takový scénář, měli bychom ho za nejhorší sci-fi všech dob. Avšak my teď v tom všem žili. Ve filmu, jehož absurdní děj už nenechával nikoho chladným. Stěží zbývalo něco, co se nedalo zpochybnit. A s tím pochyby rostly. Nejen o světě obecně, nýbrž i o nás samých. Čeho chceme jednou dosáhnout, kým chceme být a co z toho vůbec ještě zbývá. Byli jsme ještě těmi, o kom jsme si mysleli, že mohou změnit svět? Kam se poděla ta nejlepší verze nás samých, jež nám připomínala, co nám kdysi působilo jiskření v očích a tetelení v srdci? Ta životní radost, kterou jsme zakoušeli kdysi jako děti, když jsme běhali bosí po žírných loukách – ta se přece nemohla jen tak vypařit… Kdesi v nás ještě dřímala. Anebo jsme snad opravdu trávili – jak nám vysvětlil Paul – příliš mnoho času a energie tím, že jsme se zavděčovali druhým, ale přitom jsme zapomínali, kým jsme doopravdy? Navzdory všem těm událostem, očekáváním a názorům, jež na nás opakovaně dorážely a naši vnitřní ochrannou vrstvu zanechávaly leckde tlustší, jinde zcela prostupnou a někde i trochu bolavou, byl hluboko v nás onen pocit, že chceme být opět v bezpečí. V sobě i ve světě, jenž jako takový vůbec bezpečný není.

Adrian to vyjádřil naprosto výstižně: „Takový je život. Jednou jsi strom, jednou pes.“ Cosi mi řeklo, že právě teď patříme spíše k těm stromům, protože nám pandemie a všechny ostatní katastrofy, ale i lidstvo – a tedy do jisté míry i my sami sobě – vydatně čůrají na nohu. Ráda bych nás viděla jako vzrostlé buky – ale my jsme spíš pokojovými rostlinkami v květináčích, jež touží být vyneseny na louku. A je jedno, odkud jsou ti psi, ale to jejich čůrání nám leze pěkně na nervy. Buk, jenž trůní hluboce zakořeněn v zemi, se však na rozdíl od pokojové rostliny nenechá jen tak porazit nějakým naštvaným útokem. A je i docela dobře možné, že ho z míry nevyvede vůbec nic. Ale neudolá ho to přece jen někdy? Anebo jsou buky mnohem víc v pohodě? Myslím, že jsou. Nechtějí se nikomu líbit. Nepodnikají neustále něco, aby se druhým zavděčily. My lidé ovšem ano. A přesně to nás zřejmě odlišuje od zbytku přírody. Všechny ty náročné pocity, jež přitom vznikají a opakovaně se vtírají mezi ty krásné, až se vzájemně řádně promísí a svaří v krajně nepříjemnou směs. Člověku z toho může být někdy až špatně. Víkend v lese nám tedy přišel vysloveně vhod, abychom vnitřně nezatrpkli a našli si nové cesty, abychom se už necítili občůráváni.

Všechno je nejdřív těžké, než se to zjednoduší.

Neschovávej si nic na zvláštní příležitost, tou zvláštní příležitostí je tvu°j život.

KTERÁ VERZE?

„Všechno, co se vymyká našemu očekávání či zvyklostem, nás zprvu vyvádí z konceptu,“ vysvětloval nám Paul Goldbach v ten přednáškový večer, pár týdnů před naším společným víkendem, když se události ve světě opět řítily jedna za druhou. „Nalezněme tedy cestu, jak lépe ustát to, že svět tam venku šílí – protože pak si ho dokážeme společně nanovo uspořádat.“ Paul se krátce usmál, zhluboka se nadechl a pokračoval. „Když se drolí fasáda vnějšího světa, a možná se dokonce bortí, cítíme se často rozervaní i uvnitř. Držet fasádu se všemi těmi trhlinami a dírami pohromadě stojí spoustu energie a snášet to není vždy snadné. Snažíme se pak setrvávat v jednom určitém, strnulém stavu, až nás to uvnitř téměř trhá na kusy. Pod ním se sice ukazuje cosi nového – ale ani zde si nemusíme nic přikrašlovat: Jde o bolestivý proces, který jako takový i prožíváme. Ty trhliny zanechávají své stopy. Poté, co projdeme těžkým obdobím, pomáhá podívat se na to, co všechno v nás vyvolalo, kde se právě nacházíme a jak znovu načerpáme síly. Přitom je užitečné, když se budeme ptát sami sebe, jaká očekávání se to pořád snažíme plnit, jak znovu navážeme kontakt se svými vlastními přáními a se vším tím, co nám přináší pocit štěstí, a kým pod tou fasádou a těmi trhlinami doopravdy jsme.“

„Občas si říkám, že bych byla ráda terapeutkou, protože pak bych tomu líp rozuměla a nemusela pořád za někým chodit, abych na to přišla,“ zašeptala vedle mě Charly, zatímco Paul vepředu pokračoval.

„Ten někdo ti možná prostě jen pomáhá v tom, abys ty odpovědi znovu objevila sama v sobě.“

„To jo, ale kdybych byla on, tak bych ty odpovědi nemusela teprve hledat!“

„Ty jsi ale ty. Protože jinak bys byla on. A možná že tu ani nemusíš nic hledat.“

„A co teda…? Něco opravovat? Jako nějaký instalatér? Vždyť víš, co opravuje…“

„Odpadní trubky?“

„Jo, i tak by se tomu dalo říct… Při všem tom sajrajtu není divu, že je všechno ucpané.“

„Ale jdi ty, Charly…“ Snažila jsem se tu představu v duchu zase zapudit. „Dívej se na to z lepší stránky. Pro mě je Paul spíš něco jako zahradník. Pomáhá ti posbírat střepy z rozbitého květináče, který pod tím tlakem praskl. Ty ten květináč už možná neposkládáš dohromady, ale jednou ty střepy odložíš někam stranou, protože přijde čas zasadit se jinam a udělat si víc prostoru. Paul pak nakypří půdu, rozmotá hadici a podá ti ji, abys tu zavlažila půdu. Tu a tam uvolní i nějaký kořínek, aby měl víc místa. Ale samotný růst za tebe nepřevezme. O to už se postaráš sama.“

„Nikdo tě nevaruje předem, jak moc to někdy bolí, když rosteme. Všichni chtějí kvést! Ale od pupenu až do květu je někdy pěkně dlouhá cesta. To se pak ptám sama sebe: Kdy už to sakra konečně rozkvete?!“

Musela jsem se zasmát, čímž jsem způsobila krátké, nepříjemné ticho v sále. Být středem pozornosti mi nebylo příjemné, ale ta otázka mi přišla naprosto oprávněná. „Možná až ti ten pupen bude připadat i krásný?“ zašeptala jsem, zatímco Paul se konečně zase ujal slova. Charly se na mě podívala ohromeně. Nebyla jsem si jistá, zda to pro ni byla ta nejlepší, nebo ta nejhorší představa. Poté jsme obě opět ztichly a pozorně naslouchaly přednášce. Když se Paul rozhovořil o svém plánovaném víkendu ve Vídeňském lese, podívaly jsme se opět na sebe a bylo nám jasné, že za nic na světě nechceme propásnout jeho odpovědi na všechny svoje otázky. Ani na cestu, na niž nás pošle. I teď platilo, že on nám tu cestu ukáže. A dokonce půjde kousek s námi. Ale kroky na ní jsme musely dělat samy.

Ten večer jsem cestou domů přemýšlela o oné větě, kterou Paul vyslovil. Když nás všechno, co se vymyká našemu očekávání nebo zvyklostem, vyvádí z konceptu, chceme pak vůbec ještě tenhle koncept zpátky? Není načase přijít na to, jaká jiná verze nás samých v nás dříme poté, co si nějakou dobu divoce rostla, ale pak začala skomírat v tuhém lešení očekávání druhých? Kým jsme bez všech těch očekávání druhých? Neměli bychom objevit právě tenhle koncept, tuhle verzi nás samých?

Šest týdnů po přednášce Paula Goldbacha jsme si dali sraz v hotelu Tulbingerkogel na okraji Vídeňského lesa. Na terase jsme si vychutnávali pohled na malý rybník a na zvlněné louky za ním. Ranní sluníčko se s vervou probojovávalo frontou oblak, jako by se snažilo nás povzbudit. O chvíli později jsme stanuli na počátku cesty, jež vedla přímo do Vídeňského lesa. Bláto pod našimi podrážkami mi zde připadalo jako symbolický obraz celého toho marasmu, do něhož jsme poslední měsíce nevyhnutelně zabředávali. O zbytek se v posledních dnech postaral déšť, aby nám připomněl, jak hodně to pod nohama často klouže. Budeme muset dávat pozor, abychom v té břečce neuklouzli nebo neupadli a pak už možná nevstali. Chtěli jsme přece dál. A tak jsme vyrazili. A o tom víkendu jsme se setkali s mnohým: s objevitelským duchem z minulých dob, o němž jsme si už dlouho mysleli, že se vytratil, a s různorodým poznáním, jež nám ta cesta uchystala. Především jsme ale potkali sebe samé.

Kdykoli se vydáme na cestu, něco se v nás otevře.

Když nás něco vyvede z konceptu,  potřebujeme pak nový?

BLÁTO V HLAVĚ

„Jste připravení?!“ Paulův hlas zněl motivovaně – doslova z něj stříkal elán, jak jsme tak před ním stáli nastoupení v pevných turistických botách a nepromokavých bundách, jako bychom vyráželi někam na expedici. Kromě Paula ovšem elán nestříkal z nikoho. My ostatní jsme působili spíš jako devět ohořelých prskavek. Adrian si podle všeho pořádně nepřečetl pozvánku anebo se rozhodl uspořádat tu vlastní soutěž o nejlepší styl. Přišlo mu totiž nejspíš jako výborný nápad chodit po zabláceném lese v bílých teniskách. Paulova euforie se v naší skupině setkala přibližně s nadšením, jež by měla tlupa teenagerů těsně před zahájením školního výletu. Jen s tím rozdílem, že nás bylo deset dospělých, kteří se na tom výletě domluvili do jisté míry dobrovolně. Do jisté míry proto, že jsem si byla jistá, že pár lidí by tu nebylo, kdyby za ně nerozhodli druzí.

„Tam nahoře je to pěkně rozbahněné…!“ Charly přiložila svému nejlepšímu kamarádovi dlaň na čelo. „Nemáš, Adriane, horečku? Nebo sis vzal na podzim do lesa bílé tenisky, abys svou inteligencí omračoval jeleny?“

„No jo…, jen proto, že ty vypadáš, jako by ses chystala na Mount Everest, nemusím já ještě naklusat jako Reinhold Messner.“

Charly i mě zřejmě napadlo totéž. Adrian nadále zbožňoval plavat proti proudu. V daném případě kráčet. V bílých botách proti blátu. Nebylo těžké uhádnout, kdo tu nejspíš vyhraje.

„Proč pořád musíš tak přehánět?“ stěžovala si Charly. „Tohle je výlet do lesa! Takže dá rozum vzít si outdoorové boty. Jinak by tomu přece řekli „výlet v teniskách“.

„To je můj problém! Já to v teniskách zvládnu, neměj péči.“ Adrian se očividně nenechával vyvést z konceptu.

„To je hezké. To bych někdy chtěla taky.“ Vypadalo, že Charly o něčem přemýšlí. „Jednoduše si jen tak nalehko v teniskách odkráčet ze světa a od všech těch starostí a problémů. A někdy dokonce i od sebe samého.“

„Možná bys to vůbec nemusela dělat, kdybys byla konečně sama sebou, a ne tím, o čem si myslíš, že by se to mohlo líbit druhým.“ Adrian se krátce zastavil a s naléhavým výrazem se na ni podíval. „Líbit se druhým není žádná výhra, chápeš, Charly? Určitě si tím nepomůžeš. Je to spíš na tvůj úkor.“

Charly se musela hodně přemáhat, aby se nerozesmála. „Otázka přece zní jinak: Komu se chceš mermomocí tak líbit, že se pořád snažíš dělat dojem? Tohle přece chceš, nebo ne? Jak oblíkáním, tak těmi řečmi!“ Podívala se na mě a obrátila oči v sloup. Oběma nám bylo jasné, že Adrian má svým způsobem pravdu. Ale neplatí to někdy pro nás všechny? Není to tak, že my všichni se chceme líbit druhým, kteří přitom vůbec nevědí, kým doopravdy jsme? Anebo to někdy dost dobře už nevíme ani my sami? Než jsme odbočili do lesa, pohlédla jsem na oblohu. Vypadala už dost hrozivě. Vzhledem k těm emocionálním výkyvům jsem doufala, že se mraky ještě protrhnou a že nepřijde bouřka. Buky už neměly korunu, takže by nás neochránily, kdyby nás zastihl déšť. Místo toho už byly po létě kompletně opadané a s listím se rozloučily. Vypadaly hole a minimalisticky – jako čerstvě ořezané tužky, jež čněly do výše a mezi větvemi ponechávaly místo pro něco nového. Všechno to působilo jako osvobozování se od balastu minulého roku. Jako by ty stromy chtěly nastolit řád a dát světu opět prostor, aby vznikl docela nanovo.

Jak se mi zrak opět vracel od korun stromů k zemi, koutkem oka jsem zachytila, jak se na mě úkosem dívá Lukas. Rozhodla jsem se jeho pohled v tuto chvíli ignorovat. Fakt, že s námi jel bez velkého protestování, nakonec prozrazoval, že ho Paul musel posledně u jezera přesvědčit. Samozřejmě by to Lukas nikdy nepřiznal, ale kdyby se mu to před rokem nelíbilo, určitě by teď znovu nejezdil. Na to jsem svého nejlepšího kamaráda znala příliš dobře. Bylo mi jasné, že spolu s ním vyrazil na cestu jako vždy i jeho sarkasmus a že je jen otázkou času, kdy mi ho naservíruje. Nepřekvapovalo mě ani to, že z čvachtání v bahně neměl žádné zvláštní potěšení; komu by se něco takového líbilo, že? Výstup byl na začátek dost prudký a namáhavý, ale neplatí to snad pro každý začátek v životě? Jsou ty začátky opravdu tak namáhavé, jak nám to připadá, anebo je to tím, že jsme si zatím nezvykli na novou cestu?

„Montymu by se tu líbilo. Vyválet se v bahně a pak se tvářit nevinně,“ zafuněl Lukas po chvíli. Pohlédla jsem na něj tím nejnevinnějším psím výrazem, jaký jsem dokázala nasadit, přestože jsem jinak s jeho Jack Russell teriérem Montym neměla mnoho společného.

„Přesně to tady budeme nejspíš i dělat. Akorát že vnitřně,“ řekla jsem nakonec.

„Válet si myšlenky v bahně negativity?“

„Ne, bahno negativity z těch myšlenek dostávat ven.“

„U vás všechno v pořádku?“ zavolal na nás dozadu do zbytku skupiny Paul jako nějaký vedoucí skautů. Pohybovali jsme se hlemýždím tempem vpřed kývajíce hlavou ve spontánně utvořených skupinkách. A mít ještě modro-žlutě vyšívané čepice a šátky kolem krku, mohli nás kolemjdoucí s našimi batůžky klidně považovat za vlčata a světlušky ze Skautu. Ptala jsem se v duchu, je-li možné být vlčetem, tedy skautíkem, když je člověk vlastně přiřazen ke světluškám, tedy holčičkám skautkám. Koneckonců by měl mít každý možnost určovat si sám, kým je a jak se cítí. Když jsem o tom uvažovala dál, usoudila jsem, že se ke světluškám vlastně řadím velmi ráda. Už díky tomu označení mají v sobě cosi pohádkového, což ovšem platí i pro vlčata: viděl snad někdo někdy vlčata, která mluví? Druh člověk se oproti tomu vyvíjel velmi svérázně, způsobem, který je od všeho pohádkového na hony vzdálen. Od válčících vládců přes bezohledné debily náležející k témuž rodu až po ignoranty, kteří všem, kdo se liší, upírají místo ve společnosti, jsou v něm zastoupeny některé kategorie, kterým bych se raději obloukem vyhnula, než abych se k nim řadila.

„Co se ti zase honí hlavou?“ přerušil mě Lukas a vrhl na mě zvědavý pohled.

„Světlušky,“ odpověděla jsem a on přikývl, jako by rozuměl. A možná i rozuměl. Myšlenky se mi honily ne až tak daleko od absurdity, jež se právě na tomto světě odehrávala a zahrnovala i lidi. Možná tedy ani neudivovalo, že jsme v jedno obyčejné sobotní ráno putovali v počtu deseti lesem a devět z nás netušilo přesně, kam.

„Tušíme my vůbec, kam jdeme?“ zeptala jsem se poněkud hlasitěji směrem dopředu, aby slyšel i Paul, protože odpověď mohl znát jen on. Tím my jsem tedy myslela jeho. Protože já potuchu neměla.

„Tady v lese, nebo všeobecně v životě?“ zeptal se a ušklíbl se.

„Ten je vtipnej.“ Lukasovo zamumlání kromě mne neslyšel nikdo.

„Obojí by bylo dost zajímavé!“ zavolala jsem na Paula. Konečně jsme měli za sebou první strmý úsek a zastavili jsme se na malé plošině – byla tu rozhledna a přímo před ní velká turistická mapa, opřená o dřevěný sloupek. Po stranách plošiny se táhly různé cesty do všech možných směrů. Paul si to zamířil rovnou k mapě a s obdivuhodnou rychlostí se na ní zorientoval. „Cestou ve směru Hagenbachklamm přijdeme k Lesní krčmě a pak k poli…,“ jal se vysvětlovat a ukazoval přitom prstem na mapě. „Odtud vede cesta dál lesem k jedné mýtině…, je sice trochu stranou, ale my ji najdeme.“

Na turistické mapě bylo zakresleno tolik pestrých tras, že se mi z toho až zatočila hlava. Jak dlouho chce tudy Paul chodit? Vrátíme se vůbec kdy zpátky? A odkud se sem najednou vplížila ta dramatičnost? Žádnou mýtinu jsem neviděla, a tak jsem se rozhodla, že z té dramatičnosti zase uberu.

„Odhaduju, že za takových pětačtyřicet minut dorazíme k Lesní – a pak potřebujeme zhruba patnáct minut k té mýtině… Tam bych si s vámi chtěl udělat pauzu a přejít k tématu. Než tam dojdeme, užívejte si cesty a dávejte pozor, co budete kolem sebe vnímat.“ Přejít k tématu…, zajímavé označení pro pěší výlet s terapeutem.

Na moje otázky mi Paul sice neodpověděl, což zřejmě bylo tím, že jsem je nikdy nevyslovila. Zato jeho výzva, abychom dávali pozor, způsobil ledacos, neboť všichni náhle otočili hlavou do strany. Vypadalo to téměř, jako bychom si teprve teď všimli, že stojíme uprostřed lesa a že se tu dá zřejmě leccos objevit. Jsme snad i v životě často až příliš soustředění na své vlastní otázky a problémy, a všímáme si proto příliš málo toho, co se děje kolem nás? Anebo ve svém poklusu zpravidla míjíme život, protože věnujeme příliš málo pozornosti přítomnému okamžiku a hledáme cíl, přestože se všechno odehrává právě teď před našima očima a my si toho jen nevšímáme? Možná jsme takto minuli mnohou rozhlednu nebo mýtinu, které na nás už čekaly a kolem nichž jsme omylem proběhli, protože jsme se zaběhli ve svých myšlenkách a přitom ztratili sami sebe.

Když jsme krátce poté opustili vyhlídku a pustili se cestou napravo dolů směrem na Kirchbach, zaslechla jsem, jak se Charly a Rebecca smějí. Hned jsem se v duchu zeptala, co asi tak zahlédly nebo o čem se asi tak baví a jestli si to právě užívají víc než já. Co je to ale za divnou myšlenku, která se na kilometry míjí s pozorností, kterou jsem ještě před chvilkou trénovala? Pohlédla jsem na své boty umazané od špíny. Ano, přesně tady. Tohle jsou moje boty. Moje kroky a můj život. Rozhlédla jsem se a viděla světlo, jak se mihotá mezi kmeny stromů. Z dálky jsem slyšela houkat výra a v blátě tiše čvachtaly moje boty. Okolo mě cinkalo pár lahví s nápoji v batozích a přímo nade mnou tiše povrzávala shnilá větev. Když jsem se zaposlouchala hlouběji, byla to melodie daného okamžiku, která se už nikdy nevrátí. Soundtrack života, který v každém okamžiku hraje nové tóny, a pokud to jen dovolíme, podivuhodným způsobem nás dojímá. Rozšířil se ve mně hřejivý pocit. Měl snad Paul za lubem zrovna tohle? Docela bych to do něj řekla.

Ve chvíli, kdy se rozhodneš zaměřit pozornost na něco nového, končí hledání a začíná nalézání.

Máloco nám nahání tolik strachu jako rozhodnutí vykročit novou cestou. A máloco nabízí tolik možností.

JEHO VÝSOST

„Takže tohle je ta lesní koupel, co o ní všichni mluví…,“ přerušil Lukas mé cvičení v pozornosti. „Je to asi i udržitelnější než si napustit plnou vanu se syntetickou vůní smrkového jehličí.“

„Ty tu někde vidíš smrky?“

„Co já vím… Strom je strom. Les je les. Přinejmenším je to zdravé… Tedy pokud si neuženeš zápal plic, protože ti namrzne zadek.“

Dělal, jako by měl zimnici, přestože očividně simuloval. Počasí nám přálo, na podzim bylo ještě příjemně teplo a vzduch voněl po babím létě.

„Prosíme drama, aby se dostavilo k východu. Drama prosím,“ řekla jsem a usmála se přitom na Lukase.

„Já tu žádné drama nevidím… A tak jo, tak budeme prostě dělat, jako by to tady dávalo smysl.“

„Musí snad všechno v životě mít smysl, nebo má život právě takový smysl, jaký mu dáváme?“

Bavili jsme se krátce o smysluplnosti všeho anebo vůbec ničeho, a místo abychom se soustředili na les, záhy jsme se pustili do hluboké, byť smyslu postrádající diskuse o tom, zda Paul Goldbach opravdu – jak jsme se doteď domnívali – je vídeňskou obdobou seriálové postavy doktora McDreamyho, nebo zda by mohl být i mužskou verzí doktorky Quinnové, anebo mladším doktorem z hor v tmavovlasé verzi. Oba poslední předpoklady vyvstaly jen proto, že jsme se pohybovali na čerstvém vzduchu – což Lukas považoval už za zcela venkovské. Vysvětlila jsem mu proto ještě jednou, že Paul není ani neurolog, ani venkovský lékař, ale terapeut, což on v konečném důsledku považoval za totéž.

„Opravuje věci. Akorát v hlavě,“ vyjádřil se stručně.

„Anebo v duši,“ odpověděla jsem.

„Mhmm… Má duše je uvolněná, má hlava v pořádku. Jenom zadek mi snad umrzne.“

„To jsi už říkal… S tím zadkem to myslím můžeme vyloučit. A není snad v pořádku každá hlava, i když je v nepořádku? Protože co je to vlastně pořádek v hlavě? Jeden generální úklid, a všechny špatné myšlenky jako když vymete? Nejspíš nejde ani tak o pořádek nebo nepořádek, jako spíš o pocity, o které jsme přišli, protože nám je upřeli ti druzí anebo jsme si je v konečném důsledku amputovali my sami.“

„Které pocity myslíš?“ chtěl vědět Lukas.

„Třeba jestli dává smysl radost z procházky v lese bez přemýšlení.“

„Anebo odvaha si přiznat, že z toho žádnou radost nemáme, přestože to od nás druzí očekávají.“ Než jsem na to dokázala něco říct, přerušil nás Paul. Možná právě včas, neboť ne vždy máme co říct. Někdy má zkrátka pravdu více názorů. A z daného úhlu pohledu pak mají pravdu všichni.

„Vidíte Lesní krčmu?“ zavolal Paul pocitových pět minut poté, co jsme vyrazili. Nechtělo se mi ani věřit, že jsme na cestě už pětačtyřicet minut a z toho jsem já plných čtyřiačtyřicet minut propadala z cvičení v pozornosti. Nicméně to s hlavou, duší a pořádkem jsme si vyjasnili. Anebo možná taky ne. Ale od toho jsme koneckonců měli Paula.

Vtom se nám po pravé straně otevřel pohled na krásnou starou bílou chalupu, za jejímiž otevřenými tmavými dřevěnými vraty, jež zvala k návštěvě, se prostírala idylická zahrada. Nad vraty byl připevněn štít s nápisem Lesní krčma od roku 1967.

„Sem si zajdeme později,“ prozradil nám Paul. „Teď ale půjdeme ještě po té úzké lesní cestě podél pole až k silnici, a jakmile ji přejdeme, půjdeme dál lesem…“

„… k mýtině!“ předběhl jej Adrian, který rád udával tón.

„Přesně tak.“

„Takže prostě k louce bez stromů!“

Adrian zase jednou perlil se svými průměrnými vtipy. Jeho přítelkyně vedle něj se však zahihňala. Jí samozřejmě připadal zábavný. Jinak by se zřejmě nestala jeho přítelkyní.

„Tady je tak neuvěřitelně krásně,“ vydechla Charly a potvrdila tak mé myšlenky. Pár z nás přikývlo a nikdo už nic neříkal. Jak jsme tak kráčeli pod korunami stromů jako nějakou majestátní chodbou, zdálo se, jako by se nás všech zcela zmocnilo kouzlo lesa.

„Prostě stromy…, to jste ještě nikdy žádné neviděli?“ bručel si Adrian a ohlédl se po Charly.