Automatizovaná analýza textů nebo
dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU
je bez souhlasu nositele práv zakázána.

The Deep Sky

Copyright © 2023 by Yume Kitasei

All rights reserved

Cover design by Jonathan Bush

Cover art by Leelena/Eyeem and Jacques Julien /
Getty Images; Felix Furo and Jorges Salazares /
Shutterstock.com and by Katsushika Hokusai:
Feminine Wave, 1845 / Wikimedia Commons

Illustrations by Jonathan Bennett

Translation © Alena Vrabcová, 2024

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2024

(elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-2463-1 (PDF)

ISBN 978-80-275-2464-8 (ePUB)

ISBN 978-80-275-2465-5 (MobiPocket)

Mámě,
která mě naučila psát

Měsíce a dny jsou pocestní věků, a roky, jež plynou a míjejí, nic než poutníci času. I těm, kdož prožijí život na palubě korábu či potkají stáří vedouce za uzdu koně, jsou dny poutí a cesta jejich příbytkem. Nejeden bard dávných dob na cestách zemřel a i mne po léta zval s větrem plynoucí obláček, až jsem nemyslel na nic než na daleké toulky.

Úzká stezka do vnitrozemí
Macuo Bašó

1.

FÉNIX *
3 980 CYKLŮ PO STARTU,
SMĚNA B

Když Asuka souhlasila s tím, že poletí od jednoho slunce k druhému, nezvážila několik věcí. Tedy, nedovolila si je zvážit. Například to, jestli jí bude chybět, jak lehávala na zádech v neposečené trávě, vdechovala vůni mokré hlíny a prsty se dotýkala opravdové, blankytně modré oblohy. Jestli jí pořád ještě bude chybět bratr tak moc, jako by měla díru v břiše (zato máma jí nechyběla). Jestli vlastně chce strávit zbytek života běháním po obvodu obytného kola vesmírné lodi jako křeček a hledat ztracenou vrtačku pro Lalu Williams.

Potíž byla v tom, že Lalina ztracená vrtačka mohla být kdekoli. Lala jí dokázala říct jen to, že má červenou rukojeť a že si ji asi půjčila Sam na opravu regálu v agrárním modulu C. Jenže mezi rostlinami ani mezi nádobami s hlínou ji nenašla a Sam přísahala, že po ní si ji půjčil Red. Ten si zase vzpomněl, že ji použil při spravování ventilace a pak ji vrátil do dílny pro údržbu botů. Tam se ale rozhodně nenacházela.

Asuka zpomalila do chůze.

Když na otázku, zda se zúčastníte prvního (a pravděpodobně jediného) jednosměrného mezihvězdného letu s úmyslem osídlit nový svět, řeknete ano, už nic zpátky nevezmete.

Ale aspoň tu byla DAR, digitálně augmentovaná realita, takže nemusela přemýšlet nad ničím, nad čím nechtěla. Na Zemi se do DAR připojovalo pomocí těžkopádného vybavení — vizzy —, ale před odletem dostala celá posádka do spánku čip, díky němuž vám proudila rozšířená realita přímo do mozku.

Takže místo pobíhání po vesmírné lodi se Asuka procházela po vyšlapané lesní pěšině, pod níž loď nešlo vidět. Světlo bylo měkké, skvrnitě olivové. Na sobě měla staré džíny a vybledlé tričko s nápisem Rezervace exotického ptactva v Del Mar. V dálce zazpíval na pozdrav drozd lesní. Obklopily ji měkké stíny a skoro cítila vůni borovic mokrých od deště. Skoro. Navíc na cestě neležely žádné otravné kameny. Vymazala je minulý týden potom, co o kámen, který tam ve skutečnosti nebyl, zakopla.

Stejně jako zbytek posádky Fénixe i Asuka s DAR vyrostla a dokázala ji velmi umně upravovat, i když základ této reality vytvořené jí na míru vzešel z profesionálních rukou — pro pozemské hrdiny jen to nejlepší.

„Alfo,“ řekla Asuka, jako by bylo nutné všudypřítomnou umělou inteligenci lodi přivolávat.

Asuko. Dvě ženy, které spolu flirtovaly uprostřed cesty, Alfin hlas nemohly slyšet. Byly příliš zaneprázdněné, než aby uhnuly, když chtěla Asuka projít. „S dovolením,“ procedila skrz zaťaté zuby a protlačila se kolem, přičemž bolestivě narazila loktem do vyčnívající větve — tedy doopravdy do vodovodního potrubí nebo něčeho podobného skrývajícího se pod rozšířenou realitou. Právě to umožnilo DAR překonat ostatní augmentace a ovládnout světový trh: dokázala obalit povrch celého světa jiným místem. Když na desítky let uvíznete na malé vesmírné lodi, velmi to oceníte.

„S hledáním vrtačky Laly Williams končím. Máš pro mě nějakou jinou práci?“ zeptala se Alfy. Koutkem oka zachytila ve větvích záblesk modré barvy a zastavila se, aby se podívala. Když byla malá, milovala ptáky tak, jako jiné děti milovaly dinosaury. Spořila peníze, aby si do své DAR mohla koupit jediného drozda stěhovavého. Teď v dospělosti měla augmentaci zásobenou kompletním katalogem ptactva z katalogu RealBirds, a přesto ji neomrzelo to vzrušení, když na pařezu spatřila zářivý, džínově modrý kabátek samečka salašníka západního.

Změním tvůj status na „dostupná“. Mám aktuální úkol označit jako „dokončený“?

„Označ ho jako ‚vzdávám to‘,“ odpověděla Asuka. „Ta vrtačka se propadla do jiné dimenze.“

I když je to teoreticky možné, není to pravděpodobné.

Asuka chtěla něco odpovědět, ale vtom se jí v levé částí zorného pole objevila zpráva od kapitánky. Náhradnice. Potřebuju tě ve VPM, už včera bylo pozdě. VPM je vnější přechodový modul. Chtějí, aby podnikla výstup do volného kosmu.

Asuka rukama vytvarovala slova, napsala a znovu smazala několik podrážděných odpovědí, včetně: Tak jsi měla zavolat včera a: Promiň, mám práci a: Běž si skočit do vesmíru, než se rozhodla pro: Ano, kapitánko. Protože výstupy do vesmíru měla hrozně ráda.

Na rozdíl od ostatních sedmdesáti devíti lidí v posádce Fénixe byla Asuka náhradnice. To znamená, že neměla žádnou konkrétní práci. Její prací bylo prostě dělat cokoli, co je zrovna potřeba a být vděčná, že se o úplně mikroskopický vlásek vůbec dostala mezi vybrané. Jak jí kapitánka McMahon často připomínala, její prací nebylo rozkazy nebo své místo v až klaustrofobicky mrňavé komunitě vesmírné lodi zpochybňovat.

Uprostřed lesa narazila Asuka na dvě osoby z týmu údržby lodi a Jing Jüe, první zástupkyni kapitánky. Stály mezi starou chatou a latrínou z překližky, což byly pod iluzí ukryté přechodové komory lodi. Jedna z komor ústila na příďovou a druhá na záďovou stranu kola. Na jedné straně paseky visely na prádelní šňůře mezi dvěma jedlemi těžké černé kompresní obleky.

Jing Jüe byla vysoká, měla dokonale tvarované obočí a podlouhlý obličej, takže se zdálo, že se neustále tváří překvapeně. Vlasy měla vyholené. Střih strojkem nebyl povinný, ale u posádky se těšil oblibě. Ve vesmíru bylo snazší se o něj starat. Asuka si místo toho nechala vlasy narůst a zbytek posádky si ji kvůli této rebelii dobíral.

Tou dobou už do obleku pomáhaly Kat, jedné z reprezentantek Austrálie. Měla světle modré oči, pihy jako malované a působivou dávku vrozeného sebevědomí.

„Hele, kdo se tu rozhodl ukázat,“ pronesla Kat bez zlomyslnosti v hlase. „Susie. Jdeš právě včas, abys byla svědkem mého posledního výstupu do kosmu.“

„Posledního?“

„V příštím cyklu jsem objednaná na zdravotní.“ Myslela tím umělé oplodnění. Veškerá posádka musela coby součást mise porodit dítě. A jakmile Kat otěhotní, nebude už způsobilá k výstupům.

„Nemusí se to podařit napoprvé,“ podotkla Asuka, u které to napoprvé nevyšlo.

„Podaří,“ odpověděla Kat a potěšeně zamrkala. „Moje máma nás měla čtyři a pokaždé to bylo ric pic hotovo, jako by v sobě měla špičkový naváděcí systém. Dalo by se říct, že plodnost je jedna z mých hlavních kvalifikací. A taky že umím z hlavy počítat derivace a integrály s více proměnnými, a můj ohromný bicák.“ Napnula holou paži a mrkla na údržbářku, která se ji právě pokoušela nacpat do obleku.

„Aha, a já myslela, že tvoje dokonale vypracované ego.“ Asuka to pronesla lehkým tónem, ale podráždění v ní začalo vyvěrat jako reflux.

Kat se zasmála.

„V pořádku, Susie?“ zeptala se Jing Jüe, která k nim právě došla. Byla v osmém měsíci těhotenství, čekala dvojčata a zrovna ona se na tohle ptala Asuky?

„Co je cílem mise?“ zeptala se Asuka, zatímco si sundávala oblečení. Natáhla ruce, potom nohy, aby ji druhá pomocná síla mohla vtěsnat do kompresního obleku velikosti XS.

„Zpozorovaly jsme nějakou věc na boční straně trupu v severním kvadrantu H-18,“ odpověděla Jing Jüe.

„Co znamená ‚nějakou věc‘?“ Prvních deset let mise strávily v hibernaci, načež se dle plánu před jedenácti měsíci probudily v hlubokém, prázdném vesmíru celé světelné roky daleko od všeho. Vzhledem k rychlosti letu jim radiace, vesmírné záření, hvězdný prach a odpad dělaly starosti neustále. Na lodi je chránil protiradiační štít na přídi, magnetické pole a pokročilý výstražný systém. Nechyběla ani armáda botů a dronů, jejichž úkolem bylo co nejrychleji opravit případné problémy. Jenže se nacházely na zcela neprobádaném území. Lidstvo se doposud dostalo nejdál k Jupiteru, takže nikdo pořádně nevěděl, na co by tu mohly narazit.

„Nevíme. Z kamer to nejde poznat. Vypadá to jako stín nebo šmouha. Yaz zjistila to samé, když oblast prozkoumala botem. Každopádně si kapitánka přeje, abyste na to s Kat koukly svými au naturel očními bulvami.“ Asuka si všimla, jak Jing Jüe obrací oči v sloup. Z nějakého důvodu si Jing Jüe s kapitánkou nerozuměla. Což byl hlavní důvod, proč měla Asuka Jing Jüe ráda.

„Je to — vypadá to uměle?“ Něco mimozemského, chtěla původně říct.

Kat se zasmála. „Čteš nějak moc sci-fi. Jsme doslova uprostřed ničeho.“

Jing Jüe podala Asuce těžké boty.

Haló, kde to vázne? Na drbání není čas. Kapitánčina slova se zobrazila všem. I když si Asuka pravidelně opakovala, že je jí jedno, co si kapitánka McMahon myslí — že se jmenuje jenom Becky a že je stejně stará jako ostatní —, cítila, jak se jí sevřel žaludek.

Jenom dodržujeme předpisy, odpověděla Jing Jüe. A pak dodala ještě něco nahlas čínsky, jen pro jejich uši, co se objevilo jako titulky těm, kdo je potřebovaly: Někdy bys to měla zkusit.

Někdo z týmu údržby se uchechtl.

„Nehýbej se,“ ozvalo se a vzápětí někdo Asuce nasadil přilbu. Cítila, jak jí na záda připevňují těžký batoh s kyslíkem.

„Která z vás ponese nářadí?“ zeptala se Jing Jüe a sundala z věšáku jeden z kufříků.

Asuka se pro něj natáhla, ale Kat ji zadržela: „Já mám delší ruce. Někdy v blízké budoucnosti ti spadne a pak budeš celou cestu domů ronit ledové krystaly.“

„Oukej,“ odvětila Jing Jüe. „Ale Asuka je vedoucí mise.“

Zatímco Kat připevňovaly k hrudníku kufřík s nářadím, Asuka potlačila zaúpění. Kat ji nikdy neposlouchala.

„Jsou připravené,“ potvrdila osoba z údržby.

„Alfo, poslední kontrola?“ požádala Jing Jüe.

Asuka a Kat poslušně napřáhly ruce. Lodní umělá inteligence neviděla věci tak, jak je vidí lidi, ale dokázala rozpoznat nanočipy skryté v oblečení a uměla určit, jestli mají jednotlivé součásti obleku správně nasazené.

Vše vypadá normálně.

„Tak dobrá. Vykliďte VPM.“ Jing Jüe se na ně naposledy podívala.

Buďte opatrné, varovala je Alfa. Je to tam nebezpečné.

Dveře chaty se otevřely. Za nimi se nacházela místnost se studenými, bílými kovovými zdmi a na druhé straně dveře s oknem z tlustého skla. Vstoupily dovnitř a veškerá DAR se rozplynula. Mimo loď nefungovala.

Netrpělivě čekaly, zatímco z přechodové komory se sykotem unikal vzduch. Vzhledem k tomu, jak stísněný to byl prostor, musela Asuka trávit čas rozjímáním nad zadní stranou Katina obleku.

„Zdá se, že se situace v Pacifiku vyostřuje,“ řekla Kat.

„Jo,“ souhlasila Asuka a vůbec si nebyla jistá, o čem to Kat mluví. Nejspíš o tradičně napjatém vztahu mezi stejnými zeměmi jako obvykle. Jmenovitě Čínou a Spojenými státy. Asuka nesledovala zprávy tak, jak by měla, ale nehodlala to před Kat přiznat.

„Tvoje máma pořád žije v Tokiu?“

„Asi,“ odpověděla Asuka, jako by jí to bylo jedno. Nevěděla, kde teď její máma je, a bylo příliš bolestivé na to myslet.

„Jak to myslíš? Vy se spolu nebavíte?“

„Ne.“

„Myslela jsem, že jste si blízké.“

„No, vlastně nejsme.“

Kat se zkroutila, aby na Asuku viděla, ale v tom těsném prostoru nedokázala otočit hlavu. Spokojila se s tím, že svůj obličejový štít natočila směrem do stropu. „Co—“

„Mohly bychom otočit list, prosím?“

„Fajn. Promiň.“ Kat uchopila otočné madlo na dveřích a čekala na zelené světlo. „Rozbila jsem si kočku,“ pronesla tiše, jako by chtěla nabídnout příměří. Vyměnit svou bolest za tu Asučinu. Až na to, že Kat mluvila o své vážně odporné, růžové keramické kočce.

„To je… mi moc líto?“

„Díky, mně taky.“ Hlas se jí zlomil, jako by chtěla začít brečet. Myslela to vážně. „Snažila jsem se ji opravit, ale jenom jsem to víc pokazila. A pořád přemýšlím nad tím, že si už nemůžu pořídit novou, víš? Protože se domů nikdy nevrátíme.“

Šestiúhelníkové světlo zezelenalo a Kat otočila madlem.

„Každopádně, pokud je ta věc venku fakt mimozemského původu, budu první, kdo ji uvidí. Moc se necourej, Susie.“

A Asuka zareagovala během okamžiku, kterého bude do smrti litovat: „Dáme si závod.“

2.

FÉNIX *
3 980 CYKLŮ PO STARTU,
SMĚNA B

Z přechodové komory vylezly ven na kovové lešení směřující k zádi lodi a rozsvítily malé čelovky. Při tak velké vzdálenosti od Slunce či jiné hvězdy neměl Fénix žádnou osvětlenou stranu. Všechny byly stinné. A studené jako nicota, i když to necítila.

Ve vesmíru měla Asuka nejradši tu absenci všeho. Nucenou perspektivu toho, že neslyšíte nic kromě vlastního dechu, nevidíte nic než temnotu a miliardy vzdálených hvězd, které se díky rotaci lodě točí kolem vás.

„Tak zatím.“ Kat se rozběhla poklusem po lešení.

„Hej!“ Asuka vyběhla za ní a okamžitě se ponořila do známého rytmu připínání a odepínání svých dvou bezpečnostních karabin — připnout, odepnout, připnout, odepnout —, postupovala vpřed a dávala pozor, aby zůstávala propojená s bezpečnostní kolejnicí. Kat získávala čím dál větší náskok.

Fénix byl sestrojen do tvaru deštníku: vepředu měl ochranný protiradiační plášť a příďový štít, přímo pod ním pak dopředu směřující motory určené k brždění. Štít se nacházel na předním konci kovové osy dlouhé jako fotbalové hřiště. Osa sahala až na opačný konec lodě, kde byly umístěny obrovské, zatažené solární plachty, za nimiž se nalézaly čtyři záďové motory. Mezi solárními plachtami a předními motory se uprostřed osy nacházelo velké, rotující obytné kolo, v němž žila posádka. Kolo se otáčelo a generovalo tak dostatek odstředivé síly, která nahrazovala gravitaci cestujícím uvnitř lodi — a těm, kdo stály na lešení vedoucím podél její vnější příďové i záďové strany.

Asuka si představovala lešení podél vnitřní a vnější strany kola jako rty a různé moduly (kajuty posádky, sanitární zařízení, správu dronů a tak dále) připevněné v pravidelných rozestupech k jedné nebo druhé straně okraje kola jako zuby.

Lešení přesahovalo nejširší moduly o šířku ramen a posádce tak usnadňovalo vnější údržbu. S každým krokem se tenká kovová mřížka otřásla, což Asuku samozřejmě ani v nejmenším nevyvádělo z míry. Díky gravitaci z rotace to vypadalo, jako by si vyšly na procházku na Zemi. Kdyby je ze všech stran neobklopovala nekonečná prázdnota.

„Dámy. Zpomalte,“ napomenula je Jing Jüe z řídicí místnosti správy dronů uvnitř lodě. Měla přímý přístup do jejich obleků a k záznamům vnějších kamer. Zněla vyplašeně. „Kat, ty nepoužíváš karabiny?“

Nepoužívala. Sakra, takže proto se dokázala pohybovat tak rychle, podvodnice jedna. Asuka zaklela, pustila vlastní karabiny a rozběhla se rychleji. Jenže to šlo ztěžka, protože se smála. Celé jí to přišlo absurdní. Dětinské. A byl to dobrý pocit.

Kat výskala tak nahlas, až z toho v rádiu praskalo. Jasně, byl to risk, takhle blbnout, a kapitánka McMahon je za to potom roztrhne vejpůl, ale aspoň na chvíli se všechno zdálo normální. Až na to, že běžely vesmírem.

Ve chvíli, kdy Kat doběhla k severnímu kvadrantu, se Asuce zasekla bota o mřížku lešení a narazila do vnějšího opláštění kajuty D. Srdce se jí rozbušilo, ale byla v pořádku, úplně v pohodě. Chytila se bezpečnostního lana, které bylo připevněné ve výšce pasu podél lešení a přinutila se pokračovat dál.

„Jaký je aktuální stav?“ ozvala se kapitánka McMahon. Něco žvýkala a ten vlhký, mlaskavý zvuk lezl Asuce na nervy. Hlasité polknutí přímo v uchu. „Už tu anomálii vidíte? Popište mi to.“

„Už tam budu, kapitánko,“ odpověděla Kat. Začala vylézat po jednom z mnoha servisních žebříků pár metrů za místem, kde byla anomálie pozorována, aby se k ní dostala blíž.

Asuka běžela poslední metry k žebříku sprintem a znovu se připnula. Zatímco lezla nahoru, Kat už s využitím kovových stupadel připevněných k tělu lodě vystoupala k určenému místu.

„Přemýšlelas někdy nad tím, že žijeme v neustálém pohybu?“ zazněla jí v uších Katina otázka. „Narodily jsme se na skále rotující vesmírem a najednou jsme tady a ženeme se za další. Jak to, že nemůžeme jen tak být? Vždycky se musíme někam hnát.“

Asuka se zastavila, otočila a snažila se prohlédnout hlubokou tmu okolo. Představovala si, že cítí paprsky tepla z těch mnoha hvězd, které se zrodily a zanikly před miliony let. Kdyby se podívala zpět (což neudělala), mohla tam spatřit, jak daleko se dostaly — a jak je to v měřítku celého vesmíru bezvýznamné.

Uslyšela Kat: „Kde žes říkala, že to má být, Jing Jüe? Vydrž, o něco jsem se zachytila. Oukej, ale říkám ti—“

Najednou se něco zablesklo tak jasně jako slunce a pak

nic.

3.

Mláďata rybáků dlouhoocasých se vydala na svou první cestu z Jižního pólu na Severní bez rodičů a sama putovala desítky tisíc kilometrů. Před vzlétnutím celá kolonie utichla — tomuto okamžiku se říkalo „okamžik hrůzy“.

4.

FÉNIX *
3 980 CYKLŮ PO STARTU,
0 CYKLŮ PO VÝBUCHU,
SMĚNA B

Pronikavý zvuk sirény se neustále opakoval. Asuka zamrkala a pokusila se zaostřit. Viděla dvojmo, pak se jí zrak znovu ustálil. Musela se praštit do hlavy. Otřes mozku? Připadala si, jako by ji něco koplo do hrudní kosti.

Trosky Fénixe odlétaly pryč, ozářené polostínem modrého světla, které se rozlévalo z otvoru v trupu lodi širokého asi metr. Chtělo se jí zvracet, jenže v přilbě pro výstup do kosmu by to byl špatný nápad.

Tohle bylo špatné. Tohle bylo špatné na entou.

Pohledem zalétla k zádi až ke čtyřem motorům ve tvaru tulipánů. Aspoň že všechno, co se nacházelo tím směrem, vypadalo neporušeně.

„Vypnout alarm,“ poručila. Alarm se zastavil. Její dech zněl přerývaně a hlasitě. „Slyšíte mě někdo?“

Bez odpovědi. Vysílačka musí být rozbitá.

„Alfo?“ Lodní AI ji tam venku samozřejmě nemohla slyšet. Alfa komunikovala přes DAR a ta mimo loď nefungovala.

Bolelo ji něco? Jenom hlava a možná záda a všechno. Ale jinak v pohodě.

Tak v pohodě.

Pokusila se restartovat vysílačku, ale slyšela jen praskání. V panice si na chvíli pomyslela, že jsou všichni mrtví. Ale ne, vysílač na jejím zápěstí byl rozbitý. Musel se roztříštit o bok lodi, když…

Zkontrolovala si lano. Připevněné. A k části lodi, která tam pořád ještě byla. Jinak by už padala pryč od Fénixe. Takto se nacházela několik metrů ve volném prostoru a obytné kolo lodi rotovalo a táhlo ji s sebou.

Kde je Kat? Podívala se na vzdalující se suť.

Sakra. Sakra. Sakra.

Asuka si přejela jazykem po zubech. Měď a sůl.

Přetočila se dozadu a zahákla se botou o poutací lano tak, aby přestala rotovat. Celé její tělo křičelo na protest. Byla jen sedm metrů od lodi, ale připadalo jí to jako kilometr.

Začaly se jí po troškách vracet vzpomínky.

Něco vybuchlo. Kus ulomeného trupu jí vrazil do hrudníku a mrštil s ní o loď. Ale co se stalo? A jak se mohlo všechno takhle podělat? Asuka panikařila a hltavě vdechovala kyslík. Odpoutala si botu od kabelu a začala se znovu točit, ruce a nohy rozpřažené jako lidská oběť.

Přinutila se soustředit pozornost a uklidnit se. Tmu protnul úzký pruh světla z její čelovky. Světlo zachytilo botu bez chodidla, byla malá a vzdalovala se. Na prsou ji tížila prázdnota. Tak. Kat byla mrtvá, kdo další? Kat měla ráda — i když se chovala tak povýšeně, když zase objevila něco dalšího, co Asuka neznala nebo neudělala, což se stávalo často. Ale Kat Asuce po jídle nosila čaj a vždycky byla ochotná udělat si výlet na simulátoru do míst, kam by se v reálném životě nikdy nevydaly, i když Kat chtěla pokaždé jenom do Evropy. A teď tu Asuka stála s pocitem, že jestli nezařve, tak praskne.

V jejím obleku se rozezněl nový alarm.

Zkontrolovala parametry: kyslík, oxid uhličitý a stav baterie, která poháněla pohonnou jednotku a čističky vzduchu a regulovala teplotu v obleku. Kyslík i baterie ukazovaly nízké hodnoty a oxid uhličitý se začal šplhat do kritických hodnot.

Bezva. Super.

Čas vrátit se dovnitř. Asuka se rukama pomalu přitahovala po svém záchranném laně k okraji lodi. Sebralo jí to skoro všechny síly. Konečně se jí podařilo zachytit o vnější okraj rotujícího obytného kola, držela se, ale kolo ji neustále odhazovalo od lodi.

S heknutím se vytáhla nahoru na lešení. Byla vděčná, že je pořád ještě schopná udělat shyb.

Lapala po dechu a dívala se na prázdné místo, kde dřív bývala část lešení. Kus Fénixe už tam nebyl. Z díry, kterou v lodi protrhla exploze, roztřeseně problikávalo nouzové osvětlení. Zahleděla se na to, co zbylo z jídelního modulu. Jeden dlouhý stůl zůstal nepoškozený a přišroubovaný k podlaze, což byl buď důkaz jeho kvalitního zpracování, nebo to bylo tím, že ho před výbuchem částečně kryly ostatní stoly. Zbytek modulu byl v troskách. Žádný oheň — atmosféra byla pryč. Po celé podlaze byla rozlitá polévka. Ve slabém modrém světle spatřila za polorozbitým výdejním pultem chodidla a na druhé straně u dveří uviděla ruku. Dvě těla.

Jen o vlásek ji minula krabice s plackami z náhražky masa. Chytila ji a hodila zpátky do díry.

Zahleděla se na tu mezeru a zapochybovala, že by ji s rozběhem zvládla přeskočit. Vzpomněla si na vyhublou dívku, kterou kdysi bývala, jak po dešti skákala přes obří kaluže a domů se vracela zablácená od hlavy až po paty. Tatínek ji zvedl, přehodil si ji přes rameno a nakráčel s ní přímo do sprchy. Říkal jí bláteníčku.

Mohla to vzít oklikou, ale nebyla si jistá, jestli má dost kyslíku. Zbývalo jí pět procent. V nádrži měl být nějaký navíc pro případ nouze, jenže nikdy předtím se nedostala takhle nízko.

Je tohle ta chvíle, kdy se ukáže, že není dost dobrá? Docházel jí čas.

Couvla, připravila se a odepnula karabinu. Její boty se po kovovém povrchu pohybovaly zcela neslyšně. Skočila, a pak už padala a letěla a pouštěla plynové trysky své pohonné jednotky, čímž spotřebovávala drahocennou baterii. Při skoku přes mezeru se jí na zlomek vteřiny vybavila vzpomínku na husu, jak vzlétá z rovné hladiny vyhřátého rybníka a snaží se vystoupat do výšky, přičemž divoce mává křídly a nohy vleče za sebou po hladině. Pak Asuka narazila do druhé strany. Málem se neudržela, ale podařilo se jí zacvaknout karabinu poutacího lana nad uzel bezpečnostního kabelu a napadlo ji, jak nekonečná by mohla její cesta být, kdyby se netrefila.

Visela tam a ztěžka oddechovala do prázdného prostoru v přilbě.

Její kompresní oblek byl mnohem flexibilnější než ty neohrabané pytle plné stlačeného vzduchu, které kdysi nosívali astronauti, pořád ale měla na hlavě velkou bublinu a od hlavy až po paty ji chránila silná vrstva izolace. Znovu se postavila.

Kyslík na třech procentech.

Když tučňák císařský plaval v temných, chladných vodách, dokázal skoro na půl hodiny zpomalit svůj tep.

Výdech. Pokračuj dál.

Dostat se zpátky k přechodové komoře jí zabralo několik dalších minut. Připínala a odepínala se od bezpečnostního kabelu a snažila se nespotřebovat zbytek kyslíku. Kousla se do jazyka, aby jí přestaly cvakat zuby. Možná je to šok.

Dveře přechodové komory se před ní měly otevřít, ale když se k nim dostala, byly zavřené. Nic.

Zkusila otočit madlem komory. Nepovolilo. Znovu po něm zašmátrala. To nebylo dveřmi, mohly za to její ruce. Nedokázala to.

„Tady Asuka.“ Hlas měla slabý, znělo to spíš, jako by zalapala po dechu. „Slyšíte mě někdo?“ Šum.

Zkontrolovala stav kyslíku. Jedno procento. Skoro spotřebovaný. Oxid uhličitý se pohyboval v červených číslech. Baterie vybitá. Doprdele.

„Tady Asuka. Je někdo na příjmu? Slyší mě vůbec někdo?“ Zabušila na dveře, zkusila rozbitou vysílačku. A znovu.

Obličejovým štítem se dotkla dveří. Kdyby se teď otočila, mohla ještě naposledy spatřit Kat, jak se vzdaluje do té hluboké prázdnoty. Úlomky z ní ve vesmíru v této podobě setrvají navěky, i když budou putovat miliony, miliardy a pak biliony kilometrů od sebe. Ale ani celý vesmír by ji už nedokázal poskládat dohromady. Střepy, které nosí štěstí. Entropie. Zákon všeho.

A přesto nás to trápí, pomyslela si Asuka. Měla jsem to být já. Ne Kat.

Znovu zabušila na dveře, cítila se slabší, víc se jí točila hlava, byla jí ještě větší zima. Potrvá hodiny, než tady venku zmrzne úplně. Ještě předtím se udusí.

„Mám strach,“ řekla mámě, když všechno hořelo. Žár se jí opíral do obličeje. Máma jí do ucha šeptla pevným, ochraptělým hlasem: „Pšt. Pšt. Představ si šperkovnici.“

Asuka projednou poslušně zavřela oči a představila si maminčinu černou a karmínově červenou lakovanou skříňku na šperky.

„Teď mysli na perly. To je tvůj strach, ano? Vlož je do té skříňky, jednu po druhé. Počítej je.“

Jedna. Dva. Tři.

Asuka se narovnala a zabušila na dveře. Nikdo nepřicházel.

Srdce jí bušilo. Do okrajů zorného pole se jí vkrádala temnota. Mohla se zaklonit a padat, spadnout do veliké Mléčné dráhy. Nebyla to její vina. Svou úlohu splnila a dostala se domů.

Klesla na kolena a podívala se zpátky k Zemi. Neviděla ji. Pomyslela si, že s hvězdami se něco stalo.

Poslední myšlenka patřila její matce, světelné roky vzdálené, jak sleduje noční oblohu a postupně stárne.

5.

USA *
13 LET PŘED STARTEM

Asuka byla v bazénu u sousedů. Byla tma a máma ji držela v náručí. Malátně plavaly v chladné, ledové vodě. Neviděla hvězdy. Kouř ji pálil v plicích a slzely jí z něj oči.

Nikde nikdo. Nikdo kromě Asuky a její mámy, a možná i kromě její fenky Inu někde tam venku. Samotné v hořící čtvrti.

Na jazyku cítila hořkou pachuť popela a chloru. Černá voda jemně narážela o stěny bazénu. Zlobila se na mámu, že jí nedovolila běžet za Inu, když jim pes utekl.

Celá rodina byla na odchodu a mířila k čekajícímu autobusu, který je měl odvézt do bezpečí. A pak maminka šlápla Inu na ocas, ta zakňučela a utekla, vytrhla Asuce vodítko z ruky a Asuka se pokusila běžet za ní, ale máma ji popadla a nepustila.

A, a, a — kousla mámu do ruky a ucítila krev, zařvala, že ji nenávidí a už s ní nikdy nepromluví, ronila velké, špinavé slzy, a přesto ji máma dál pevně svírala.

Nezlobila se na Asuku?

Za všechno mohla Asuka, nebo ne?

Nemohla. (Mohla.)

A teď už Inu nikdy neuvidí. Autobus odjel, s tátou a bratrem na palubě, a zbyly tu jen Asuka s mámou, čekaly v bazénu, až Kalifornie přestane hořet.

Voda je unášela k okraji bazénu.

Co když se maminka unaví? Umřou?

Nechtěla umřít.

„Asuko, ne!“

Oběma rukama se chytila okraje bazénu. Máma ji strhla pryč od žáru, ale pozdě. Asuka zaječela spíš proto, že si uvědomila svou strašnou chybu, než od bolesti. Bolest zatím necítila, ta přišla později. Jen o minutu později. Možná víc.

Zase byly pod vodou. A Asuka vnímala jen maminčiny paže, její nohy a to, jak ji držely naživu, kopaly, šplouchaly, odtlačovaly vodu a saze a bazén a oheň a mraky, které zakrývaly měsíc.

6.

FÉNIX *
3 980 CYKLŮ PO STARTU,
0 CYKLŮ PO VÝBUCHU,
SMĚNA B

Ostré světlo Asuce přilnulo k řasám jako pyl. Z té záře jí slzely oči.

Byla uvnitř, byla naživu a právě ji vyprošťovaly z obleku. Otevřela ústa, aby je upozornila, že části obleku bude potřeba zkontrolovat, než je uloží do skříně. Měla pocit, jako by jí krk vydrhnuly pískem. Polkla a zakašlala. Někdo jí podal vodu.

„Zima,“ řekla. Tedy myslela si, že to řekla. Slyšel ji někdo?

Už jsi v pořádku, Asuko, zazněl jí v uchu Alfin uklidňující hlas. Pak lodní AI dodala: Říkala jsem ti, že je nebezpečné jít ven. Měla jsi mě poslechnout. Mohla jsi zemřít.

Asuka se s ní chtěla hádat, byl to reflex. Jenže Kat opravdu zemřela.

Otočila hlavu a spatřila hlínu, mech, kámen, chatu, strom. Až na to… Až na to, že strom měl purpurovou barvu. Cože? Zahleděla se na jeho kůru. Na strom vylezl velký brouk. O vteřinu později to udělal znovu, a pak ještě jednou. Byl tam jen jeden brouk a nebyl skutečný a Asuka ho viděla na ten strom vylézat pořád dokola, ve smyčce, ze které se jí zatočila hlava. Něco tu nehrálo. Ztuhlými, zkřehlými prsty si osahávala spánek, dokud si pod kůží nenahmatala malou kuličku. Chata a stromy se zachvěly a zmizely.

To, co viděla teď, už bylo skutečné: ležela na zádech v bílém přechodovém modulu, v lodi, která se řítí vesmírem, a všude vládne chaos. Nebo jí to tak možná jen připadalo. V úzkém modulu se kolem ní tísnilo deset lidí z posádky. I za normálních okolností by tam byla tlačenice, jenže půlka z nich byla těhotná. Asuka samozřejmě ne. Tuhle myšlenku vytěsnila.

„Co se stalo?“ zeptala se první zástupkyně kapitánky.

Asuka zhluboka dýchala, dokud z jejího zorného pole nezačaly mizet černé skvrny. Zaječel alarm. Části kompresního obleku ležely v rohu na hromadě, jako by se jimi někdo v rychlosti prohraboval a snažil se najít svou velikost.

„Kat,“ pokusila se říct a rozkašlala se. Plakat jí nešlo.

To je v pořádku, Asuko, uklidňovala ji Alfa. Dýchej.

„Je Kat naživu?“ zeptal se někdo.

Asuka se třásla. Někdo ji vzal do náručí a držel ji, pomalu do ní prostupovalo teplo druhého těla. Nevěděla, kdo to je. Nezáleželo na tom. Stěny zmizely a najednou ležela na hřbitově zarostlém květinami. Slyšela Jing Jüe říkat: „Udělejte jí místo.“

Ruce se stáhly a hřbitov zmizel.

Neboj, Asuko. Teď už jsi v bezpečí, řekla Alpha.

Jing Jüe si klekla a položila Asuce dlaň na krk. Ruku měla hebkou a teplou. Asuka ležela natažená na nástupišti a kolem právě projížděl vlak. Přesto stačilo pocítit ten dotek, aby se uklidnila. Zamrkala a zvedla ruce, aby jí mohly přes hlavu stáhnout vrchní část kompresního trička. Někdo už jí sundal kalhoty. Jing Jüe ji pustila a Asuka se ocitla ve spodním prádle na studené podlaze lodi.

Někdo se ptal: „Jsi v pořádku, Susie?“

Tu přezdívku nesnášela.

„Z tvého obleku jsme nedostaly vůbec žádný záznam. Myslely jsme si, že jsi mrtvá.“

Zase si vzpomněla na ten oheň — když s maminkou málem umřely a všechno to byla její chyba.

„Zachránila tě Ruth.“

Ruth. V hrudní kosti Asuka ucítila něco ostrého, ale ignorovala to. Bezděčně se otočila, aby Ruth vypátrala, ale v cestě jí stálo příliš mnoho chodidel, holení a stehen.

„Jsi zraněná?“ zeptala se znovu Jing Jüe, která se nad ní skláněla.

Mluvilo příliš lidí najednou. Aspoň že Asuka začínala znovu cítit vlastní tělo.

„Něco vybuchlo,“ odpověděla Asuka. „A — a Kat nebyla připnutá.“ Ten jejich pitomý závod. Běh po lešení. A Katin úžasný biceps a plodné vaječníky jsou teď zamrzlé a poletí temnotou na věky věků.

Ozval se přidušený zvuk — který vyšel z ní. Natahovaly se k ní ruce lidí, aby ji utěšily.

Tohle není tvoje vina, přesvědčovala ji Alfa. To si zapamatuj. Asuka zavřela oči ve snaze zadržet slzy. Alfa nic neví. Byla naprogramovaná tak, aby tyhle věci říkala, aby posádce poskytovala terapii a dávala pozor, jestli jedí dost zeleniny a berou své prášky.

Jenže Asuka byla vedoucí mise, a kdyby se Kat připoutala, tak možná…

Cítila, jak jí v uších hučí krev.

Jing Jüe se k ní naklonila blíž, aby ji slyšela. Tvářila se ustaraně. „Jak to myslíš? Co vybuchlo?“ Asuka se v duchu vrátila ke svým vzpomínkám a snažila se přemýšlet. Jak přesně se to stalo? Jako když vyletí špunt z láhve, možná, nebo když obrovskou rychlostí vyletí z lodi střepina — ne, ne. Nechtěla si na to vzpomenout.

„Byli to mimozemšťani?“ zeptal se kdosi.

Nevěděla, jasné? Jejich otázky ji dusily.

Zdá se, že jsi ve stresu, Asuko, ozvala se Alfa. Mám ti vyprávět o pářících rituálech lemčíků? Asuka má v osobní složce napsáno, že ji zajímají ptáci.

Asuka zakroutila hlavou na znamení, že ne, a bolest z toho pohybu ji málem zabila.

Zkusila se posadit, ale nějaká obrovská síla ji zatlačila dolů.

„Gravitace je mimo,“ vysvětlila Jing Jüe. „Yaz na tom dělá.“ Yasemin je jejich hlavní inženýrka.

Natáhly se k ní ruce a pomohly jí posadit se. Svět se proměnil a ještě jednou. Přála si, aby zůstal sám sebou. Ležela tam, dokud se nezklidnila, potom si promnula kořen nosu. Okolo písčitého břehu mohutné bolesti hlavy se jí znovu podařilo přemýšlet.

Viděla Ruth, jak se obléká. Jejich oči se na moment setkaly, jedna strana Ruthiných úst se zvedla v jakémsi úsměvu, jako by byly pořád nejlepší kamarádky, a v Asuce se něco zachvělo. Ruth se vrátila k nasazování vnitřních rukavic a Asuka za ní zírala trochu moc dlouho.

Lodí se rozléhal pláč. Celá posádka spolu vyrostla, společně trénovala na tuhle misi. Teď bylo několik z nich po smrti. Nedávalo to smysl. Ale od minulého roku, kdy se na lodi probudily po deseti letech spánku, Asuce nic nepřipadalo skutečné.

„Co chce kapitánka, abychom udělaly?“ zeptala se Asuka.

Nikdo nevěděl.

„Kdo ještě zemřel?“ Viděla těla v jídelním modulu.

Ani to nikdo nevěděl.

Zdálo se, že nikdo nic neví. Lodí se šířila panika.

Ne že by jim to Asuka vyčítala. I ona panikařila. Nebo by měla. Akorát že ji její pocity ještě nedostihly.

„Alfo, řekni nám to,“ požádala. Alfa sledovala tepovou frekvenci, krevní tlak, hladinu kyslíku a tělesnou teplotu posádky a kontrolovala tak jejich zdraví a hladinu stresu. Měla by vědět, kdo je naživu. Hlas bez těla, jenž patřil Alfě, přerušil ticho plné očekávání. Moc se omlouvám. Můj program pro sledování biometrických údajů se právě restartuje. Dejte mi prosím pět minut.

„Vezmeme tě na kliniku,“ rozhodla Jing Jüe. „Hino, řekni kapitánce, že máme Susie.“

Vysoká, dlouhonohá postava, k níž Jing Jüe promluvila, se odvrátila a začala rychle pohybovat rukama v rukavicích v gestech, které Alfa převede na textovou zprávu.

Asuka se přinutila postavit. Nebyla si jistá, že by to dokázala, kdyby ji tři členky posádky stojící okolo ní nezdvihly. Znovu spatřila záblesk hřbitova a další věci — savanu, jezero. Potom ji pustily a vše se v okamžiku vytratilo.

Zapotácela se pod tíhou nadměrné gravitace. Přistoupila k ní Jing Jüe a začala ji celou třít rukama, dokud se jí do pokožky nevrátil cit. A byly zase zpátky na nástupišti a čekaly na příští vlak.

„Kapitánka neodpovídá,“ oznámila Hina.

„Zkoušej to dál. Doneste někdo Asuce oblečení,“ zaslechla Asuka říkat Jing Jüe.

„Děkuju,“ zamumlala Asuka.

Přemýšlela, co si asi Jing Jüe myslí o jejích vystouplých, fialovošedých jizvách, které se jí táhly podél předloktí a dlaní. Asuka ale neměla jizvy jediná. Každý tu byl svým způsobem přeživší, ne? Ty její jí připomínaly, co ostatní lidi stálo, aby tu mohla být. Nepřemýšlela o tom ráda.

Ozvalo se cvaknutí, když se zavřely dveře vagonu, pak jí někdo podal čisté oblečení, velikost S, jenže bylo trochu moc velké. Černá košile měla vepředu kolem trupu řasení, které poskytovalo dostatek místa, když byl někdo těhotný. Což Asuka nebyla.

Asuka si roztřesenými prsty ohrnula rukávy košile. Ucítila, jak jí někdo horkým dechem foukl na prsty u nohou, načež jí nazul ponožky, a na prsty rukou, než jí nasadil rukavice. Žádné boty. Boty nikdo nenosil. Proč taky? Fénix pro ně představoval celý svět.

Jejich oblečení je nudné, praktické, celé černé a oděruvzdorné, ten typ, co se prodával ve velikostech S, M, L a XL a dal se najít v jakékoli skříni kolem. Černá se nešpinila a byl to ten druh látky, který šlo snadno nahradit a spravit s minimem odpadu. Móda byla nepodstatná, protože realita byla díky DAR individuální a tvárná. Stiskla si spánek a košile se změnila na prastaré tričko s nápisem Counting Crows, které našla ve výprodeji na digimartu. Věděla, že to kdysi bývala nějaká rocková skupina, ale popravdě ho nosila kvůli tomu názvu. V realitách ostatních lidí mohlo mít její tričko podobu plavek či maskáčů, v rámci omezení, která si nastavila. Její tělo bylo její, a to mohlo zahrnovat jakékoli úpravy fyzického vzhledu, pro které by se rozhodla nebo kolik z něj chtěla ukázat.

A z nebe vyrůstaly stromy. Nebo byla hlavou vzhůru.

„Něco se děje s mojí DAR.“

Ty trdlo, odpověděla Alfa. Nejspíš ses bouchla do hlavy.

Asuka znovu vypnula svou augmentaci a podívala se na holé bílé stěny modulu, na všechny ty vyděšené tváře. Srdce jí tluče, ale připadalo jí, že srdečními komorami neproudí její krev. Nedokázala zpracovat, co se právě dělo. Jak se to všechno odehrálo během jedné hodiny. Že Kat je pryč.

Co je to se mnou? pomyslela si. Ciť. Plač. Dělej něco.

V uších jim zapraskalo, potom se ozval hrozný vzlykot někoho, kdo se pokoušel nepodlehnout totální panice. „Bože můj. Kapitánka je mrtvá.“

7.

USA *
13 LET PŘED STARTEM

Po požáru sestával domov ze čtyř křídových čar vyznačených na zablácené, zvadlé trávě, ze zeleného stanu pro Asuku a jejího staršího bratra Luise a červeného pro mámu a tátu. Všude kolem nich se nacházely nekonečné řady křídových čtverců a dalších stanů a dalších rodin a dvě smradlavé mobilní toalety po obou stranách na konci řady.

V noci ji Luis držel za ruku, dlaně jim klouzaly potem a k jejich uším doléhala hádka rodičů. Maminka se chtěla přestěhovat zpátky do Japonska, ale tatínek nechtěl. „Děti nemluví japonsky. Ani já.“

„Naučí se to.“

„Jestli nás budou nutit odjet, utečeme,“ zašeptal Luis.

Ať tak či tak, k žádnému rozhodnutí nikdy nedošlo.

Jeden ze sousedů si postavil před stanem vlajku: s černým orlem v červeno-bíle pruhovaném poli, který v jednom pařátu svíral svitek a ve druhém pušku. Patřila Milici amerických konstitucionalistů, obvykle tomu říkali zkráceně MAK.

Maminka jim řekla, že na ni nemají zírat. Obličej měla špinavý a vlasy zacuchané. Tmavé oči zabodla do Luise. „A žádné řeči o vesmíru.“

„Mají zbraně?“

„Nebudeme to hned dramatizovat,“ natáhl se tatínek k Luisovi a uhladil mu vlasy.

Asučina rodina žila ve svém čtverci, jako by to byl ostrov. Velkého, hranatého stanu, který jim zasahoval do jednoho rohu, si nikdo nevšímal.

Potom jednou odpoledne, když přišel dobrovolnický tým a každý byl šťastný a plný teplého jídla, si táta vytáhl židličku přímo k čáře.

„Ahoj, já jsem Michael.“

Maminka ztuhla a rukou objala Asuku.

Dva sousedé si sundali trička a začali se opékat na polorozpadlých židlích pod vlajkou. Starší z nich měl vousy dlouhé jako šálu. Smradlavý joint putoval od jednoho k druhému a zpět.

„Mexičan?“ zeptali se přes hranici. Přátelsky.

Táta se doširoka usmál, ukázal všechny zuby. „Tak různě.“

Ukázali na zbytek rodiny. „Číňani?“

„Japonci.“

„Aha,“ odvětil jeden z nich a oči se mu rozzářily. „Miluju Pokémony.“

„Co jsou Pokémoni?“ vyzvídal Luis.

„Já budu ornitoložka,“ zkusila to Asuka.

„Pšt,“ utišila ji máma a strhla ji zpátky. „Pojď si sednout ke mně, Asukačan.“

„Poslechněte si tohle,“ vyzval je táta a kývl na Luise. Ten si odkašlal a spustil: „Když v průběhu lidských událostí nastane některému národu nutnost…“ Táta mu dal dvacet dolarů, aby se ta slova naučil nazpaměť. Máma pustila Asuku, vstala a odešla, jako by se jí najednou chtělo nutně na záchod.

Asuka se dívala, jak odchází, a ještě plně nerozuměla hluboké beznaději, kterou maminka musela cítit na místě plném lidí, kteří prděli a pouštěli hlasitou hudbu a měli sex. Nemít nic, když by jejich rodina mohla žít za oceánem v domě postaveném ze všech těch snů jejích rodičů, které zahodila. Jaké to pro ni muselo být, mít syna, který trval na tom, aby se mu říkalo jeho prostředním jménem, protože „nevypadal jako Reo“. Který chtěl někam patřit.

„…takové bylo trpělivé strádání těchto kolonií,“ zahulákal Luis.

Sousedi se zasmáli a zatleskali. „Máš chytrýho kluka,“ řekli tátovi.

Táta si vysušil pot, který se mu nashromáždil na čele.

Slunce pražilo a všichni čtyři si povídali a smáli se. Nad nimi v neviditelném žáru zplihle visela vlajka milice.

Asuka se naštvaně zahleděla na prsty na nohou a suchou hlínu mezi nimi a představila si, že se myslí zavrtává dolů. Tunelem skrz zemskou kůru, skrz roztavené jádro, až nakonec vytryskne do chladné noci, která v tu chvíli panuje uprostřed ulic Tokia. Protože už tehdy chápala, že svět nikdy nemůže znamenat pro všechny ve stejnou chvíli totéž.

8.

FÉNIX *
3 980 CYKLŮ PO STARTU,
0 CYKLŮ PO VÝBUCHU,
SMĚNA B

„Mrtvá?“ nechápala Jing Jüe. „O čem to mluví, Alfo?“

Hlasy přes sebe kaskádovitě přetékaly a čeřily vzduch v místnosti jako napěněnou vodu. Na čistě bílých zdech modulu vypadalo jejich černé oblečení jako rozmazané šmouhy.

Asuce se z hořkosladké pachuti strachu zkroutil jazyk. Snažila se soustředit na to, co se dělo kolem. Někdo zatahal za košili někoho jiného. Gestikulující paže ji praštila do hlavy, až Asuka vykřikla bolestí.

„Ticho!“ Jing Jüe, která stála uprostřed té skrumáže s rukama položenýma na těhotném břiše, nikdo neposlouchal.

„Hej! Zmlkněte!“ zazněl Ruthin hlas a posádka se jako zázrakem zastavila.

Dokončila jsem restart a mohu podat zprávu o stavu posádky, oznámila Alfa. Tři mrtvé, včetně Kat. V době exploze se kapitánka Becky McMahon a Winnie nacházely v jídelním modulu. Alfa nevěděla, co výbuch způsobilo.

Zdálo se, že zprávy Asuce fungovaly, ačkoli les v její DAR byl teď — uf, otočený do strany. Ve veřejném feedu už se to hemžilo divokými teoriemi: problém z výroby, vesmírný odpad, první kontakt.

Z lodního komunikačního kanálu se ozval hlas — chladný a pohotový hlas hlavní inženýrky Yaz: „Posádko, připravte se na odpočet.“

Daly se do pohybu, rozmístily se podél zdi a popadly cokoli a kohokoli v dosahu.

A Asuka s Ruth se samozřejmě ocitly bok po boku, opřené o dveře přechodové komory směřující k zádi lodi. S Ruth, která s ní už dva roky sotva promluvila (dvanáct let, pokud by se počítalo i těch deset let mezitím). S Ruth, která jí zachránila život.

Podívaly se na sebe, podívaly se stranou. Asuka chytila Ruth za rameno a o vteřinu později zjistila, že Ruth provlékla svou paži tou její. Cítila, jak si na ten vjem tělo vzpomíná — paže zaklesnutá do paže, ten pocit, že se společně utkají s vesmírem.

Její svět se proměnil a místo chaty v lese teď stály na pláži před nekonečným oceánem. Obloha byla nádherná a modrá. Nad hlavami jim přelétali racci. Posádka na sobě měla plážové oblečení.

„Pět, čtyři, tři, dva, jedna,“ odpočítala Yaz.

Písek jim proklouzl pod nohama a je to strhlo tím stejným směrem. Převalila se přes ně obrovská vlna, prošla jimi. Potom váha na jejím těle polevila. Zase se dokázala pohnout, aniž by ji k zemi tlačil slon. Ať už hlavní inženýrka udělala cokoli, přetížení se vrátilo zpátky do normálu.

Ruth nechala ruku klesnout a pláž se vypařila.

Asuka si promnula oči a pokusila se zorientovat. Madlo přechodové komory se jí zarylo do ramene.

„V pohodě?“ zeptala se Ruth.

„Jo. Hm. Mimochodem — díky.“

„Jasný. Za málo.“ Ruth se zachvěly prsty. Už se nedívala na Asuku, ale na krku se jí v místě, kde jako okraj stínu končil její tmavohnědý sestřih, objevil ruměnec. Byla o hlavu vyšší než Asuka, kůži měla průsvitnou, lícní kosti majestátní a v očích bylo patrné, kam by vás nejradši poslala.

Asuka sklouzla pohledem k liniím vyholeným v Ruthiných úhledně střižených vlasech: k tomu půvabnému obrysu ptáka v letu. Selasphorus heloisa, kolibřík čmelákový. Ruthin nejoblíbenější pták. Věděla to ale ta osoba, která jí tam jeho tvar břitvou vykreslila? Věděla proč?

Zdá se, že jsi ve stresu, Asuko, řekla Alfa. Chtěla by sis o tom promluvit?

Někdo vzlykal. Asuka pocítila to staré, dětinské nutkání utéct pryč, vylézt na strom, prostě něco. Na spánku si nahmatala podkožní tlačítko, ale její DAR byla poškozená. „Jestli je Becky mrtvá, kdo je kapitánka?“ zeptala se Ruth.

„Myslím, že to budu asi já?“ řekla Jing Jüe tónem, jako by doufala, že to tak není. Když se tahle mise dávala dohromady, rozhodnutí, kdo bude stát ve vedení, probíhalo jako opatrné politické vyvažování mezi dvěma největšími sponzorskými zeměmi. Dohodlo se, že kapitánka a její první zástupkyně budou z Ameriky a Číny, o pořadí měl rozhodnout jejich výkon v souboru úkolů pro vedoucí pozice. Čína nebyla ráda, když pozici kapitánky vyhrála Becky, ale Jing Jüe všem pověděla, že se jí ulevilo. A teď byla Becky mrtvá.

Přesně tak. Jing Jüe je kapitánka, potvrdila Alfa.

Jing Jüe si rukama přikryla ústa. Měla většinou to špatné držení těla lidí, kteří jsou vysocí a snaží se zabírat méně místa, a teď se shrbila tak, jako by se snažila zmizet. Což šlo těžko, vzhledem k tomu, jak veliká ve třetím trimestru s dvojčaty byla — skutečnost, která z ní dělala hrdinku i důvod k závisti. Na lícní kosti se jí tvořila modřina. „Měla bych jít na můstek. Ruth, můžeš vzít Susie na zdravotní?“

„Co máme dělat?“ zakřičel někdo.

„Prostě — cokoli. Přestaňte se tady shlukovat, ano?“

„Je mi… skvěle,“ zalhala Asuka, která s Ruth nikam chodit nechtěla. Smůla že se uprostřed věty musela zastavit, aby se ubránila přívalu bolesti.

„Považuj to za rozkaz,“ pravila Jing Jüe, ale znělo to jako otázka. Obrovské oči měla ještě větší než obvykle, kolem hnědých duhovek, tak tmavých, že se zdály černé, bylo vidět bělmo. Odešla proti směru rotace kola tak rychle, jak jen jako osoba v pokročilém stadiu těhotenství dokázala, což bylo… poněkud méně dramatické, než si okolnosti žádaly.

„Tak jo, jdeme.“ Ruth se natáhla a chytila Asuku za loket. Ucítila šimrání Ruthiných kostnatých prstů a pak se znovu objevila bílá pláž. Vnější přechodové komory na příďové a záďové straně se přeměnily na zvláštní kovové dveře usazené do boku písečné duny. Na vršek jednoho madla si sedla velká černá vrána karasu. Naklonila hlavu směrem k Asuce. A něco měla v zobáku — vykročila k ní a vytrhla se Ruth. Pláž zmizela.

„Co se děje?“

S její DAR něco nebylo v pořádku, to se dělo. Což byla v širším kontextu směšná stížnost. „Ale nic, pojďme.“ Prošly vzduchotěsnými dveřmi, které vedly do vedlejšího modulu v obytném kole. Ruthina zářivě růžová protetická noha zvonila o podlahu.

Bylo zvláštní vidět Fénixe bez rozšířené reality. Asuka potom, co se před skoro rokem probudila z hibernace, nestrávila v tuctové realitě ani minutu. Stěny byly strohé, bílé, jen na dveřích po obou stranách byly připevněny malé štítky, které slovy a barevnými symboly popisovaly moduly nacházející se za nimi. Jinak vypadaly všechny části chodby jedna jako druhá. Strop byl mnohem nižší, než si myslela: jen něco málo přes dva metry. Odhalené bílé potrubí a svazek drátů, které se vinuly podél zdí a stropu. Bez augmentace vypadala loď jako nehotový, průmyslový prostor.

Loď byla zkonstruována z modulů vyrobených na Zemi a spojených ve vesmíru: samotné kolo se skládalo ze třinácti úzkých průchozích částí a tří větších komor naplněných zelenými rostlinami — jejich agrární moduly neboli ag mody. Zbytek modulů byl připevněn k příďové nebo záďové straně kola. Zvenku kolo připomínalo náramek vykládaný drahými kameny nebo složitou organickou molekulu. Bez DAR to uvnitř působilo jako nekonečná svažující se chodba.

Asuka by ji ve své realitě viděla jako rovinatou stezku lesem: nalevo by protékal potůček a na místech zalitých sluncem by vyrůstal zelený, světélkující plevel. Už kvůli téhle barvě se jí někdy zastesklo po domově. Ale kdepak po domově. Po bodu v časoprostoru, který už pro ni byl nedosažitelný. Vyhnula se vyčnívajícímu pažení, což měl být strom.

Dveře mezi průchozími částmi modulů se většinou otevíraly automaticky, ale stav nouze musel spustit uzavření všech vzduchotěsných dveří, takže bylo pokaždé potřeba zastavit a otevřít je ručně.

„Chudák Jing Jüe,“ poznamenala Ruth, protože nevydržela neříkat nic.

„Jing Jüe?“ Bylo hodně lidí, které by mohly litovat víc, počínaje těmi mrtvými.

„Nechtěla být ani první zástupkyní kapitánky. Víš, jaká je.“ Asuka nevěděla. „Milá. Nesnáší konflikty.“

Prošly do dalšího modulu. Dveře nalevo měly cedulku Kojenecké oddělení, ty napravo Toalety. „Výběrová komise se nemýlila.“

„Jak tohle ze všech lidí zrovna ty můžeš říct?“ zeptala se Ruth a Asuka se začervenala. Protože právě Asuku komise nevybrala. Náhradnice. Asuka předpokládala, že to Ruth myslela v dobrém, asi, ale bolelo to, když se jí připomínalo, že o ní lidé takto smýšlejí. Jako by to Asuka potřebovala připomínat.

Každý měl na lodi danou roli, od údržby přes zemědělství až po navigaci. Ruth byla jednou ze tří osob v posádce, které se staraly o komunikaci Fénixe se Zemí. Asuka neměla žádnou specializaci.

Asuka bouchla dlaní do tlačítka dalších vzduchotěsných dveří a v místě, kde její kůže postrádala cit, si uvědomila ten uspokojivý, jakoby nesprávný pocit. Vybrala sis to, připomněla si. Prošly okolo kajut posádky C a D.

Před Asukou se zhmotnila obálka. Zamračila se. Takže všechny ty všední součásti její DAR — komunikace s Alfou a ostatními — fungovaly, jenom ne širší realita, v níž žila.

Obálka tam visela, měla krémovou barvu a její textura připomínala drahé, kvalitní papírenské zboží. Kdyby se natáhla, rozvinula by se před ní slova. Ale bylo to od mámy. Odmávla ji pryč.

Nechceš si to přečíst? zeptala se Alfa, která vycítila odmítnutí v pohybu smartlátky vetkané do jejího oblečení. Tohle je třetí zpráva, kterou jsi od matky dostala.

„Teď ne, Alfo.“

Musí se o tebe bát.

„Řekla jsem teď ne.“

Dohonila ji Ruth. Znovu se natáhla po Asučině paži. „Hej, čekej. Měla by ses šetřit.“

„Jsem v pohodě. Jenom plním rozkazy.“ Za očními bulvami ji bolestivě píchlo.

Když kolem nich personál ve spěchu tlačil údržbářský vozík, ustoupily na stranu.

„Pořád jsi tím posedlá, že jo?“ vyhrkla Ruth.

Asuka na ni zírala.

„Bože, Asuko. Bolí mě srdce, když vidím, jak se kvůli tomu pořád trápíš.“

Ach jo, tohle byla celá Ruth, zakousla se do tématu a vynesla ho zpět na povrch i potom, co už se očividně posunuly dál.

„Bavíme se o tom, jak ses na mě vykašlala, nebo že mě nevybraly? Obě témata mám mimochodem moc ráda.“

Ruth se zarazila. Hnědé oči zapíchla do Asuky a sevřené pěsti dala v bok. Mateřské znaménko nad levým okem ještě zvýrazňovalo její vztek. Pod průhlednou kůží na čele jí naběhla modrá žilka a Asuka potlačila podvědomou náklonnost, kterou k té žilce cítila. „Co to sakra říkáš? Ani nevím, co na to říct. Kromě toho, že dokážeš být naštvaná dýl než kdokoli jiný, koho jsem kdy v celým vesmíru poznala.“

„Určitě jenom v galaxii.“

Další dveře se se syknutím otevřely a za nimi se objevil jeden z agrárních modulů: ag mod A. Dokonce i v běžné realitě se zdál celkem prostorný, až po tři metry vysoké stropy nacpaný policemi plnými rostlin.

„Páni. Asuko Hošino-Silva, ty jsi tak, tak—“

Asuku před výčtem jejích nejotravnějších vlastností zachránilo tlumené volání o pomoc.

Ag mod A byl v troskách. V řadách obvykle urovnaných zelených rostlin vládl chaos a bíle dlážděnou podlahu pokrývala hlína. Asučin nos zaplnila vlhká, zemitá vůně s nádechem růží a drcené máty.

Výkřik vyšel odněkud zleva, zpoza první řady regálů.

„Dělej,“ popoháněla ji Ruth.

„Dělám!“

Regál se sazenicemi byl převrácený a někdo pod ním uvízl. Zapřely se do něj z obou stran a nadzvedly ho. Ruth si dřepla a začala ze zachráněné osoby oprašovat kořínky.

Vysvobodily Gabrielu zpod regálu. Plakala a držela si tvář.

Mumlala přes ruce sevřené přes pusu. „Zabila jsem je?“

„Ne-e.“