© Petra Soukupová, 2011

Illustrations © Nikola Hoření, 2011

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2011

(elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-2522-5 (PDF)

ISBN 978-80-275-2523-2 (ePUB)

ISBN 978-80-275-2524-9 (MobiPocket)

Pro Tomáše

Neděle 1. září

Ráno po tý sangrii špatně, ale donutit se a vstát k společný snídani.

Píše Linda, jestli je mi taky tak zle jako jí, řekla bych, že jo. Píše znovu, rodiče ji berou na sváteční oběd, bojí se, že bude zvracet. Sou večery, kdy Linda neni ani trochu nudná.

Obvyklý nedělní program. Hádka při snídani s Karolínou, která chce jíst a poslouchat při tom empétrojku. Přijde se sluchátkama, hrozně jí to řve, oba rodiče se do ní začnou navážet. Byla bych ráda na její straně, ale chová se jako blázen, tak nic. Mě si nikdo nevšímá, sem neviditelná, tak to má bejt. Po snídani za babičkou, celorodinně, ovšem kromě Kuby, ten nemusí, protože tu prostě neni, co na tom, že bydlí při cestě, on se nemusí prudit půl dne v autě a pak tam. Že bych zůstala doma já, nemyslitelný.

Babička už tu třeba dlouho nebude, tak nebuď líná, řekne máma a má pravdu, tak nejsem, a jedem, jako dítě, připoutaná vzadu, sestra s empétrojkou, já bez, chyba, poslouchat, jak rodiče poslouchají český rozhlas dvě, samý kecy, a bavěj se o tom, jak musej uklidit sklep.

Když dojedem, další hádka rodičů s Karlou, sestře zřejmě sluchátka přirostly k hlavě.

Vystoupíme, vedro. Než dojdeme parkem k zámečku, sem zpocená, mokrý kola v podpaží, nechápu to; i když sem hubená, proč se tolik potim, proto nosim skoro jenom černou nebo bílou, ty nemáš ráda barvy? zeptala se mě máma jednou. Mám.

V parku několik dalších rodinek, všichni ve stínu, stařenky s holema. My ale dovnitř, spíš jenom přání, že by babička mohla vstát. Vevnitř chládek a smrad. Sípavej dech. Boty vržou na linu. Jdeme a mlčíme, a když už se něco řekne, tak šeptem. Jako kdyby ti lidi měli uši jako rysové, přitom je to přece naopak. Na babičku hulákáme.

Jako pokaždý, první pohled mě skoro zabolí. Úplně mi to sevře něco vevnitř. Je strašně malinká. Nepoznává nás. Že Karolínu, to chápu, vypadá jako nějakej kluk v obřích hadrech, ale my ostatní sme pořád stejný. I přesto, že ji nepoznává, má z K. největší radost. A ona jí dá dokonce poslechnout nějakou svoji hudbu, nacpe jí ty peckový sluchátka do uší, vlastně dojemný, a pustí jí nejspíš ten svůj hip hop, vnímá to babička, penerskej dezert, ty sráči? Spíš ne, protože se trochu usmívá. Pak si toho všimne máma, co K. dělá, a pošle ji ven. Zvednu se taky, ale máma na mě ne moc milej pohled, tak sedim dál.

Táta říká babičce maminko a vyká jí. Taky dojemný. Rodiče kontrolujou, co tu má, a ukládaj, co přivezli, jako kdyby na těch nutričních pitíčkách záviselo všechno, jako kdyby babička přestala hubnout, jako kdyby ji ty drinky měly zachránit.

Pak se na mě babička podívá a řekne: Julinko, od čeho máš tu jizvu? Mně vyletí ruka, nejnavyklejší, nejpřirozenější pohyb, dotknu se jí, je tam, vždycky, moje jistota, v tomhle počasí asi zčervenala. Pak mi to teprve dojde, babi, já sem Marta, mamka je Julinka.

Tím babičku zmatem, dál mlčí. Z okna vidim Karolínu, sedí se sluchátkama na lavičce a malinko se kejve do rytmu.

Ven nejdem. Sedíme. V okně moucha, pořád dokola naráží do skla. Na vedlejší posteli další babička, sama, celou dobu se zavřenýma očima. Myslim na Roberta, jak sme se minule viděli, šla sem na oběd s holkama, všechny z něj hotový, vim, stejně se díval jenom na mě, a ostatní holky si toho všimly a pak na mě koukaly hnusně, ale mně je to jedno, protože co mi ony můžou, když sem tam jenom na léto, už brzo odejdu.

Vůbec si nedovedu představit, jak bych mohla takovouhle práci dělat natrvalo, neomezeně, každý ráno tam, se všema zadobře, ty malý šarvátky, ty křivý úsměvy, ale nemusim nic, neusmívám se na nikoho, jenom na Roberta, a teď se taky usmívám, jak na něj myslim. Vidí mě máma, nedívá se na mě hezky, v důchoďáku je to nejspíš zakázaný, přibelhá se třetí babička, má tu taky rodinu nebo někoho, dva lidi, vypadaj výrazně starší než naši, ale vida, paní se s mamkou zná, vesnice, celej okres se zná, a paní je dokonce mladší, ale bachratá, a košile osumdesátky, hned je vidět, když je někdo z města, a já mizim ven.

Vyhnu se K., sednu si ke kašně, vyschlá, v ní odpadky. Vysnívám si, jak se mnou jednou jede za babičkou Robert, jeho autem, třeba mě i nechá řídit, až sjedem z dálnice, a půjdem tady tím parčíkem, štěstí, všichni na nás čuměj, sme totiž šťastný a hezký. Dál ta představa neni, stačí mi jen dotek jeho ruky a to štěstí. Mám několik variací těchhle šťastnejch chvil: jízda vlakem, hlava v otevřeným okně, vlajou mi vlasy, Robert stojí za mnou a objímá mě. Jdeme na večeři s Lindou a tím jejím Mistrem vejtahou, a Robert je zábavnej a vtipnej, a já se mám.

Domů, čtu, Havlíček — Ta třetí, četla sem od něj lepší věci, ale pořád je to on, baví, a venku křičej děti na hřišti, až mě ten zvuk uspí.

Probudim se v sedum, ven, že koupit kolu, dám si cígo. Je teplej večer, ve vzduchu ještě léto, stmívá se, smutná chvíle dne, ať už je zítra, ať už ho vidim, vida, i takhle se dá těšit do práce.

Večeře ponurá, večer už nikdo nemá chuť mluvit, Kájina empétrojka šumí, rodiče zprávy, já Havlíčka.

Už u sebe, když přijde brácha. Nevylezu, on sem taky za mnou nepřijde. Karolíno, Kuba je tu, křičí máma, vylezu, já čau, on čau, zalezu. Určitě si přišel pro nějaký jídlo. Prej že žije sám. A pak si sem nosí prádlo. Prej že má rozbitou pračku. Hra na dospělýho. Blbec.

Pondělí 2. září

Ségra do školy. Je mi jí líto. Oblíkne se jako hastroš, obří kalhoty, triko, divný masivní kecky. Načuřenej výraz jako standard. Neni to lehký bejt mladej hiphoper, co když má člověk třeba dobrou náladu? Vidim, jak to tátovi vadí, ještě před dvěma rokama nejsladší princeznička, dva culíky, sukýnka a blůzka, ale mlčí, naloží ji do auta a odveze.

Vim, že takhle kouká i na mě. Naděje českýho tenisu (v jeho snech, samozřejmě), a teď tu stojim a mám džíny dole ochozený, což je podle něj snad horší, než kdybych byla Hitler, a na tašce placku Homera Simpsona. Jenže já žádná naděje nebyla, akorát táta by to nikdy nepřiznal, do konce života bude říkat, kdyby ses snažila víc, tak by to šlo. Kecy.

Ráno při snídani máma: Kubík má holku, budou se stěhovat, budou bydlet spolu. A máma je pozvala v pátek na večeři.

Vedro. Roberta vidim jenom chvilku, až odpoledne, takže den na nic, odploužit se domů, najít tam Karolínu v mým triku, který sem si chtěla vzít zítra na sebe.

Hádka s K., řekne mi: tobě je to triko krátký, kouká ti z něj břicho a to je trapný, nenosíš ho, jenom sem si ho pučila, vrátim.

Já jí: chodíš oblečená jak hastroš, to triko je ti strašně velký, si drzá, nikdy už mi nelez do pokoje a nehrabej se mi ve věcech. A náno, řeknu ještě.

Sundá si to triko a hodí ho po mně. Smrdí potem, což jí taky řeknu. Nečekaně se rozbrečí.

Vypadá to, že s pocením má v naší rodině problémy víc lidí.

Večer mi dá máma sodu, že K. nadávám. K. sedí a čumí jak budha, jako kdyby to na mě neřekla. Táta se přidá, to jsem mladá dáma, když takhle mluvím? Náno? Copak to je nějaká nadávka?

V půl dvanáctý začne Markéta Lazarová. Těšim se na ni. Nebo, to ne, ale asi bych ji měla vidět, třeba ji nebudu muset číst…

Úterý 3. září

Usnula sem u Markéty, pamatuju si asi dvacet minut, strašná nuda, v noci mě probudila máma, v televizi záznam z parlamentu nebo co, v první chvíli mě to úplně vyleká, spát do postele, ráno přeleželej krk. Přesto krásnej den, na cigáru potkat Roberta, jde kouřit ven s nějakým kolegou, pozdraví mě, jako bysme se znali, tak hezky, vesele. Kouká na mě, pořád, pořád, potim se přitom, cejtim, a neposlouchám, co mi vypráví Helenka, která na cígu se mnou. Zbytek dne už nic, po práci na pivo na zahrádku s Rózou, piva tři, rozveselená, jak si s ní rozumim, jak jí popisuju svoje pocity a ona to má úplně stejně. Jak podle jednoho pohledu poznám, že to tam je, že se to stejně stane, že prostě budem spolu, že on mě chce. Nikomu jinýmu bych to říct nemohla, abych nevypadala nafoukaně, ale Róza to má stejně.

Rozloučit se s Rózou, potkat bratra, má na krku foťák, pozér, a tu holku, malinkou a ostříhanou na kluka. Petra. Ráčkuje. Blbý, když má er ve jméně.

Po příchodu rodiče nesouhlasnej pohled. Co je, mám prázdniny, ne? A to snad znamená, že musíš pořád pít? Přemejšlim, co bych řekla, za týden jít třikrát na pivo, to mi nepřipadá moc, jenže začne nějaká detektivka, táta si dá televizi nahlas, přestane vnímat, a máma si odejde čistit zuby.

Před usnutím nová scénka. Potkáváme s Robertem bráchu s Petrou a pak jdem spolu do hospody, a brácha mě nesere jako vždycky, Petra je v klidu, je to milý setkání a Robert mě hladí po noze a pořád se mě dotýká, dívá se jenom na mě a mluvíme o tom, co si koupíme do bytu.

Pak si to zakážu. Co si vysnívám, to se nikdy nestane, to už je dlouho známý, a já chci, aby se tohle stalo. Myslim teda na to, co si zítra vezmu na sebe a co si dám k obědu. To je fuk, když to nevyjde.

Středa 4. září

Vedro, ještě asi o tři stupně víc. Ráno vyjít v tričku, a než dojdu na tramvaj, celá ulepená. A lesklá.

V práci na cígo, a tam Helena s R., ta mrcha šla beze mě, a ještě se na něj směje, otočim se a odejdu a celej zbytek pracovní doby nepromluvim ani slovo. Heleně se schválně vyhýbám. Vysnívám si, jak ji zejtra vyhoděj.

Domů, vim, že dnešek už nic nezachrání, a máma ať s ní jedu na nákup, že jí nikdo s ničím nepomůže, že já si tam jenom přespávám, ať se taky nějak podílim. Z pokoje se v tu chvíli ozve ta hrozná Karolínina hudba, tak řeknu, ať jede Karla, stejně se tu celej den válí, já byla v práci, a že odchod, chci si dát sprchu, a máma mě chytne za ruku, Kája je malá, chodí do školy, tak nebuď taková, a já jasně, ale na to, aby poslouchala hip hop, malá neni, tak řeknu: a na tuhle hudbu malá neni? Jenže máma neumí anglicky, tak se začne zajímat, a já se do toho vlastně nechci pouštět, tak řeknu, ať mě nechá, že se jdu vykoupat, že je mi špatně, že mám dostat menstruaci, což by i mohla bejt pravda, a máma mě teda nechá.

Když se svlíkám v koupelně, slyšim, jak jde máma ke K. do pokoje, a pak zmlkne muzika. No.

Při večeři celá aféra z textů, co poslouchá K. Táta anglicky umí. Teda, ona poslouchá i českej hip hop, radši ale mlčim. I tak jí daj sodu. Dívá se na mě zle.

Po večeři zalezu k sobě, čtu a přitom čet s Lindou, chystaj se s Mistrem na dovolenou, na Slovensko chodit po horách, nechci s nimi? Ani ne, dík. Čet taky s Filipem, kterej na odporným česání ovoce (jablek?) někde v prdeli, jak mi to líčí, sbalila bych se po tejdnu a jela bych zpátky. Do pokojíku přijde K. a řekne mi, že sem svině.

Já: uber.

K řekne, že doufá, že mi taky vezmou něco, co mám nejradši.

Já: tak promiň, sem netušila, že z toho bude takový drama.

Ona: protože seš úplně strašně blbá.

Udělá přitom takový raperský nebo jaký gesto, musim se smát, je tak srandovní. Pak se na mě vrhne, holčička, bouchne mě do břicha a uteče. Brečí přitom.

Na malou třináctiletou holku to docela bolí.

Před spaním myslim na to, jak mi natrhla slezinu, nikdo nic neví a já umřu. Dojmu se k slzám, jak to bude smutný pro všechny, až umřu.

Čtvrtek 5. září

V noci bouřka. Čistej vzduch. Ráno úplně šedivo a prší. Krása.

K. se na mě za celý ráno ani nepodívá. Než odejdu do práce, přijdu za ní, že jí dám to triko, co se jí tak líbí. Pošle mě do prdele. Zní to od ní ještě divně. Ale líbí se mi, je taková zapřená. To já bych vzala triko a pak svý starší ségře udělala nějakou sviňárnu.

V práci mě dožene Helena, dělá jakoby nic, vždycky je tak veselá, a nejhorší je, že ona taková fakt je, proto ji maj všichni rádi, pořád se směje. A že zítra po práci se pude pít, a že Robert asi taky, a že jestli pudu s nima? Jo, snažim se úplně bez zájmu, ale pak mi tři lidi v práci řeknou, že dneska nějak zářim. Cha.

Cestou z práce nový šaty, červený, doma pak dlouhá manikúra. Plán jít spát brzy, ráno si ještě umejt vlasy, což je největší přemáhání, vstávat o půl hodiny dřív, ještě na budík, máma kvůli tomu, aby mě probudila, vstávat dřív nebude.

Máma jen tak mezi řečí, co že má zejtra uvařit, proč, divim se, a máma: přece přijde Kuba s tou svojí slečnou, Petrou, mám teda udělat lososa?

Já nebudu, jdeme z práce někam ven, ani to neříkám nijak s důrazem, prostě oznamuju, a hle, máma tím tónem, kterým říká to, co nejde změnit: no to teda v žádným případě, je to večeře s rodinou.

K. na mě vyplázne jazyk, směje se očima, to triko teda nedostane, i kdybych ho měla vyhodit do popelnice.

Zkusim to znovu, zase příšerná hádka, brečim, pak si uvědomim, že budu mít zítra strašně opuchlý oči, to mě rozbrečí ještě víc, nenávidim mámu, někdy prostě jo, pak táta z práce, trochu nám udělá rozhodčího, kompromis, od osmi večeře s Kubou, v deset můžu jít.

Pátek 6. září

Zaspim, neumytý vlasy, dobíhat tramvaj, maluju se na záchodě v práci, aspoň odejít už ve dvě. R. nepotkat, nevadí, večer. Doma si umeju vlasy, ale neni to dobrý, zkoušim účesy, stejně skončim u toho původního, nejobyčejnější rozpuštěný vlasy, sem pořád stejná, stejně obyčejná. Pak si aspoň přistřihnu ofinu.

Máma: co sis to zas udělala? Vypadáš, jako když dítě ostříhá panenku.

Celou večeři s Kubou a Petrou sem nervózní, nemám hlad, už chci jít, jenom hrozně letmo vnímám, jak je brácha proměněnej, jak je milej na tu holku, jak je vůbec milej, máma jak je nervózní, jak se snaží, a brácha to snáší, neni na ni jako obvykle nepříjemnej.

Šaty si oblíknu až po večeři, protože sem si je nechtěla pokecat. K. řekne přede všema, jdeš na rande, co? Klepu si na čelo, ale cejtim, jak červenám. A ven.

Před hospodou už mi buší srdce, cigareta, abych se uklidnila, vejdu a R. tam neni. Chvíli ještě doufám, že je třeba na záchodě, ale ne. Helena neví. Vůbec nepřišel.

Balí mě dva jiní kolegové, ach jo, tak otravný, nejraději bych šla pryč, bez něj to nemá cenu, stejně si nemám s nikým co říct, co je mi do jejich firmy, což je jediný, co maj společný.

Dvě mochíta, omluva, musim na záchod, a zmizet.

Pěšky domů, je mi smutno, ale krásnej večer, než dojdu domů, je mi dobře, co nějakej Robert. Stejně za chvíli začnu chodit do školy, odsud odejdu, nový lidi, nový kluci. Doma máma, chce řešit Kubu, jak byl jinej a milej, a že to nevadí, že ta holka je starší, dvacet devět neni žádnej věk, přemlouvá sama sebe, tak kejvu, že jo, že na to ani nevypadá, taky se bude stěhovat k ní, máma se z něj nejspíš rozplyne štěstím. Já mluvit nechci, lehnu si, ještě sem vyzenovaná, nikoho a nic nepotřebuju, co na tom, jak je hezkej a jak se krásně směje, a vtipnej jak je. Najednou si vysnívám, jak měl proběhnout dnešní večer, líbání na zastávce tramvaje, pak ji necháme ujet, jdeme noční Prahou, mluvíme o oblíbenejch knihách a shodujem se, taky má rád komiksy. Nejvíc ty vážný. A když má oblíbenou písničku, poslouchá ji pořád dokola.

A stejně to takhle bude, vim.

Sobota 7. září

Naši i K. na chatu, nejedu, přijde Zuzana, kouříme na balkóně, ona mluví, já poslouchám, nebo taky neposlouchám, ona stejně pořád všechno dokola, chodí s Jirkou už třetí rok, no tak to je jasný, že už si nepovídaj, já se skoro nedostanu ke slovu, přitom chci taky o R. mluvit. Zuzana taky hodně ráda radí, to mám zvlášť ráda. Jenže zas bejt celej den sama… A taky je vtipná. Když je dobrá nálada, smějem se hodně, což dneska je.

Odpo uklidim (cena za to, že nemusim na chatu), upeču si brambory, kouknu na dva filmy, co přines Kuba, Simpsonovi ve filmu, ani napodruhý to neni lepší, vlastně spíš horší, Piráti na vlnách lepší.

Večer nic, myslim na R., čtu, četuju, koukám na televizi, kde nic. Víkendy sou dlouhý. Nevyšla sem vůbec ven. A nečistila si zuby.

Neděle 8. září

Vrátěj se, za babičkou samy s mámou, táta pracuje, K. už zase v autě v uších sluchátka, tak vida, to rodiče vyměkli brzo. Babička dneska hrozně veselá, povídá nám o slepicích, kolik nesou, a taky která zelenina se letos vyvedla, tak kejvem, že to je paráda, vzpomínám na babičky slepice a jak je zabíjela a my sme se koukali.

Babička teď vypije celej ten posilňující nápoj, dokonce nás správně rozeznává, mamka má hroznou radost, překvapivě to nějak zapůsobí i na mě. Třeba to s babičkou nepůjde dolů tak rychle. Cestou domů se zastavíme u tety Lenky, je tam i sestřenka, hrozně ztloustla, když čekala mimino, má prsa úplně gigantický, a to sme kdysi nosily stejný triko, neuvěřitelný. Ale Barborka je roztomilý miminko, hraju si s ní, chytá mě těma maličkejma ručičkama, úplně mě to rozněžní, miminko.

Klára ji pak kojí, to mě zase odněžní.

Hrozně Roberta miluju. Těšim se do práce.

Večer hádka s Ka, že dlouho zabírám koupelnu, ona musí jít spát, protože ráno vstává. Řeší se to, jako by to byla jaltská konference. A já rozhodně nejsem Stalin.

Poznatek: V jednom odstavci třikrát miminko. Někdy mi připadá, že sem slepá nebo hloupá, ačkoliv prokazatelně nejsem ani jedno. Ha, Martička, nejchytřejší holka na světě.

Pondělí 9. září

S Robertem na cigáru, sami dva, pozdravíme se, připálí si ode mě. Díváme se na sebe, sbírám odvahu se ho zeptat, proč v pátek nebyl v hospodě, už bych to fakt řekla, ale přijde někdo, koho on zná, já ne, a začnou se bavit spolu, tak smůla.

A pak když odchází, tak se otočí a řekne: máš hezkou ofinu, a přitom se tak směje, jako že je to fór, protože já si to fakt zkrátila hodně, vlastně už skoro ofinu nemám, taky se směju. Super.

Poprvé, co tu sem, mě ta práce baví.

Večer ven, rodiče zas nějaký řeči, musim furt pít? Musim, řeknu, to má táta zvlášť rád, vim.

S lidma ze třídy, ale bez Zuzany, nuda, ale mám dobrou náladu, a pak navíc přijde Vrána z béčka a je hrozně vtipnej. Velká škoda, že šilhá a má příšerný beďary. Strašný, stejně sou to takový kecy, jak na vzhled každej sere, sebevíc je ten člověk fajn, když vypadá příšerně, tak to nejde. Ale klidně se jde zamilovat do kreténa, když bude na první dobrou sympatickej nebo hezkej. Rezultát, nefér k ošklivejm lidem. Neumim si to představit. Proti těm jeho pupínkům je jizva srandička. A stejně, už ji dlouho mít nebudu. Dám si proti plánu čtvrtý pivo, a pak zvracim klobásu, ach jo, mezi zaparkovanejma autama, když jdu domů.

Doma máma: ty zase vypadáš.

Já: měla sem čtyři piva.

Máma: to určitě.

Úterý 10. září

Ráno je mi špatně a nemůžu vstát. Roberta nepotkat.

Celej den na nic, jdu si koupit nový hadry na zápis, ale nic pořádnýho neseženu. Džíny.

Mamka: kolikery už máš džíny?

Píše mi Zuz, jestli s ní nepudu na zumbu. To ona vždycky, vymyslí nějakej zběsilej sport, a prej jestli nepudu s ní. Ale já nikdy nejdu. Ale ona mi stejně vždycky píše.

Celej večer sedim u počítače a nudim se. Dlouho uvažuju nad tím, že kontaktuju na skypu Roberta. Vim, že sem našla toho správnýho, ale nevim, nechci vypadat trapně. Dlouho sedim a koukám na jeho skype jméno Rob1011, pak jdu spát, představuju si, že sem mu napsala. Takhle švindluju, představuju si minulost, to, co už sem prosrala. Ale člověk musí opatrně, aby se nedostal do tý budoucnosti.

Středa 11. září

Zápis na fildě. Nemůžu si pomoct, sem nervózní, o to víc se potim, i když je venku zima. Ve vzduchu už je úplnej podzim a mokro, přes noc pršelo, celej den mám husí kůži, protože sem si vzala letní boty, jenže nemohla sem jinak, na zápis se musí v podpatcích. A taky chci ukázat nohy.

Na podzim mám zatím jenom konversky. Musim si nějaký boty koupit. Anebo ne?

Nějak sem si myslela, že k týhle příležitosti, dneska, už jizvu mít nebudu, že mě tady v novým světě už uviděj tak, jak chci, ale mám. Zejtra mi přijdou peníze za srpen, zbytek mi půjčí rodiče. Musim se jít objednat. Přemejšlim, proč sem to neudělala doteď, a nevim.

Zvláštní — jedinej důvod, proč sem šla do týhle příšerný práce, byl, že sem se chtěla zbavit jizvy, tak proč na tom teda nepracuju? Nakonec na to přijdu, neni to těžký. Co když ta jizva je můj talisman? Co když se jí zbavim a stane se mi něco špatnýho? Nikdy se mi nic špatnýho nestalo, žádnej kluk mě nenechal, ve škole mi to šlo, na vejšku sem se dostala hned, rodiče dobrý, brácha i ségra dobrý, někdy když slyšim, jak je to jinde, vim, že my sme fakt happy. A já nejvíc.

Ale je ošklivá. Jenže co když je to něco za něco. Jizva na ksichtě za šťastnej život.

Už vidim, jak tohle někomu řikám. Nejlíp tátovi. Myslel by si chudák, že sem se zbláznila.

Nicméně na zápisu sedim a podpírám si rukou tvář, tak aby nebyla vidět. Půjdu tam a zbavim se jí. Šťastnej život umim i bez jizvy. Je to mnou, ne jizvou.

Zápis: hezký kluci nula, divný holky, skoro všechny. Povinnosti spojený se zápisem, trochu děsivý. Chci někoho, kdo mi poradí co a jak, tak hledám očima. Najdu holku, která vypadá hrozně jistě, je trochu tlustá, ale má cool náušnice, tak k ní přijdu a řeknu čau.

Jmenuje se Sabina a všechno ví, takže dobrej pocit. Akorát mi nenápadně čumí na jizvu, to ale každej, kdo mě vidí poprvý. Dělám, že to nevidim.

Pak do práce, s Robertem se pozdravit na chodbě, pak se otočí a řekne, jestli du na cígo, já jo, a on že si teda se mnou dá ještě jedno, a jdem na cigáro a mně je špatně, o čem s ním mluvit, ale mluví on, proč jde na druhou cigaretu, jak se mu asi něco stalo s počítačem, neni to zajímavý, ale jak to říká, zajímavý je. Směju se.

Nejhezčí den.

Večer: táta se hrozně vyptává na zápis, to ho zajímá, škola. Když je Martička hodná školačka, je táta nejšťastnější.

Pak Kriminálka Anděl, dokonce i táta, kterej detektivky hrozně rád, se nasere, jak je to pitomý. Ještě s nima rozkoukám film, americkej starej s Clintem Eastwoodem, byl krásnej, ale film nuda, tak jdu k počítači.

Mluvim se Zuzanou o Robertovi. Říká, ať se mu na tom skypu ozvu, tak si to zas otevřu a koukám na to, napíšu stokrát variaci ahoj a stokrát to smažu, a spát.

Ještě: Zuz znovu přemlouvá na zumbu. Nene. Ale třeba bych nějakej sport dělat měla. Ale určitě ne nic takhle divnýho. Chvíli nad tím přemejšlim. Nic nevymyslim, kromě jízdy na koni, což je absurdní. A stejně se koní bojim. Jsou tak velký.

Čtvrtek 12. září

Ráno prší a zima. Práce velkej opruz, mám toho moc a je to velká nuda, Roberta jen pozdravit, ale dneska též výplata, tak se utěšuju. Cestou z práce se zastavim na tý klinice, kterou sem si vytipovala. Je drahá, ale můj obličej taky.

Samozřejmě mi daj termín na 30. září, a to mám prej štěstí.

Zajímavej poznatek: Lidi, co tam sou, sestry, recepční a tak, mi vůbec nekoukaj na jizvu. Vůbec. Je to hezký. Ale oni sou zvyklí, nemůžou přece na lidi čumět, i když maj třeba opařenej obličej. Takže co.

Můj doktor je Arab. Mluví ale dobře česky. Akorát neumí používat množný číslo. Například: Mohlo by to stát dva tisíc, říkám já, ale já nejsem si jist.

Doma nepříjemý, Karolína zejtra odjíždí s kamarádkou na nějakej prodlouženej taneční víkend, tak balí, všude její prádlo, máma žehlí, je to taková ta předodjezdová atmosféra, to nemám ráda, i když já nikam nejedu.

Napíšu Zuzaně, je v práci, dnes naštěstí hnusně, takže na zahrádce skoro nikdo, bude mít čas na mě, vezmu si flízovku a jedu za ní na Žižkov, sedim na baru a piju rum s kolou brčkem.

Odpotácim se na poslední denní tramvaj, a když přijdu domů, rodiče na mě koukají nesouhlasně.

Říkám jim, že mám termín na jizvu. Říkaj, když myslíš… Furt totéž.

Pátek 13. září

Trochu špatně ráno. A zima. V práci ale dobrá nálada, jako vždycky v pátek, ta kolektivní radost, to těšení se na víkend. Část lidí, ty největší kaliči, jdou večer do hospody. Jdu taky? Nevim, řikám, a fakt nevim.

R. mi připálí cigáro, a pak když jdeme dovnitř, sáhne mi na vlasy, máš tam lísteček, a vytáhne mi z vlasů malej lísteček ze stromu. Skoro se ho zeptám, jestli nejde večer do tý hospody.

Doma zvláštně bez sestry, prázdno.

Hodně zvažuju, jestli mám do tý hospody jít, ale nakonec nikam nejdu, R. tam stejně určitě nešel, a navíc rodiče odešli do kina, neběžný, ale ráda sama, udělám si smaženky, dívám na Temnýho rytíře, nelíbí, zato rodiče přijdou z kina nadšený z Líbáš jako bůh. Viděla sem nabízečku, takovej uječenej film se samýma starýma lidma. Nesnášim uječenou Holubovou.

Sobota 14. září

Furt hnusně, jdu nakupovat, abych měla něco novýho do školy, pak se ke mně přidá Linda, jdeme na kávu plus dortík.

Koupila sem si:

konversky červený

svetr černej

tílko tmavě fialový a stejný žlutý

Tmavě fialová a žlutá jdou k sobě a já nosim dvě trika přes sebe často, když nemám prsa, tak můžu. Díkybohu. Další moje štěstí, sem prostě hubená. Rodiče taky. Kuba taky, Karolína taky. Sme takový pavouci, máme dlouhý nohy. To udělali rodiče dobře, že se dali dohromady, říkám si, když se doma oblíknu do novýho, ještě ty džíny z úterka, celá nová, paráda.

Pak mi máma řekne, že táta je v Karlíně na třídním srazu po miliónu let a já ho musim jet vyzvednout, protože tak se to domluvilo, že já prostě rozvezu nějaký lidi domů. Co to je, copak sem tágař nebo co?

Tak jedu, teď večer nikde nikdo, jedu a cejtim se, jakože umim řídit, což neumim, ha, teda ne pořádně. Pak naložit tátu a dva jeho spolužáky, dokud sou spolu, můžu mlčet a soustředit se na řízení, oni mě ožrale navigujou, nejde mi to, a jim je to fuk, a táta opilej je tak zoufalej a zároveň dojemnej.

A co teprv když je vyložíme. Otec mě nutí závodit s nějakým chudákem, kterej na mě zatroubil, aby ne, když jedu jako mentál, a pak mi vypráví o tom srazu nějaký hrozně nudný ani ne historky. Jestli někdo neumí vyprávět, je to můj táta.

A pak v jeden moment otevře okýnko nadoraz a vykloní celou hlavu ven a zůstane tak až domů. U výtahu dělá, že se nekývá.

Máma: ty vypadáš!

Otec: měl sem pár piv…

Máma: jo, a kolik?

Otec: asi deset.

Máma: fuj.

Otec: klid, poslední tři byly malý.

Tak sme všichni klidný jak okurky. Spát, úplně vyčerpaná z toho řízení, sakra, takhle to nemá bejt, mám řídit jednou rukou a v druhý cígo, sluneční brejle a levá ruka opálená a celá pihatá, jak ji mám pořád v otevřeným okýnku, tak proč sem takovej zoufalec?

Neděle 15. září

Tátovi ráno špatně, ale dělá, že ne. Máma rýpavá až nepříjemná.

K babičce ve všech svých nových věcech, což je nesmysl, akorát si to zmačkám, a stejně v důchoďáku bych mohla bejt v teplákách anebo i nahá a je to jedno. Babička má ledový ruce, venku prší a v pokoji má zimu, máma to hrozně řeší, ať jim zatopí. Jde za sestrama, jedinýho, čeho docílí, je, že babičce přinesou druhou deku a hodí ji přes ni.

Pitíčko nedopije a nikoho z nás jménem neosloví, ani špatným. Cestou domů rodiče mlčí. Posloucháme ČRo 1, mluvěj asi hodinu o čaji. Chci se zabít, jaká je to nuda.

Jedu pro sestru, když už sem v tom ježdění, je neděle, tak to bych mohla zvládnout, dojedu na Petřiny, což je směšný, vlastně pořád rovně, a zpět, sestra se hopersky loučí s dalšíma holčičkama ve velkejch hadrech.

Večer ale nejlepší věc!!!

Tak dlouho si hraju s tím Robertovým skypem, až mu omylem odešlu ča.

Chvilku hrozně nervózní, tluče mi srdce a potim se a pak on napíše: aho.

Neuvěřitelný. V tu chvíli si připadám úplně v nerealitě.

A pak si povídáme třeba dvě hodiny. Nejlepší! A domluvili sme se, že zítra půjdem na oběd. Oběd!

Napsal třeba:

Já už tě chci pozvat hrozně dlouho.

Vždycky když tě vidím, mám lepší den.

Jsi krásná!

Celou dobu přemejšlím, jestli ti mám napsat, jsem rád, žes to omylem poslala!

Vůbec nemůžu usnout. Asi v jednu, to už spí i rodiče, si dám cigáro v otevřeným okně. Jdu s Robertem na oběd!

Doteďka to byla moje fantazie. Odteď je to realita.

Robertovi se fakt líbim!

Pondělí 16. září

Ráno hrozně nervózní, co si vezmu na sebe, nakonec totéž co včera k babičce, což je vlastně divnost, v práci celý dopoledne k ničemu, to je fuk, už tu stejně dlouho nebudu, i kdybych tu už jenom seděla a kousala si nehty, je to jedno, pak přijde Robert a normálně: čau, Marto, tak jdem?

A jdem.

Do pizzerie nedaleko, sednem si sami a mluvíme, ale moc nám to nejde, jídlo mi nechutná, nemám vůbec chuť, jak sem nervózní, Robert si hrozně roztomile krájí pizzu, nejí rukama, a než se napije, otře si pusu ubrouskem.

Když odcházíme, dotkne se mě. Takovej ten správnej letmej dotek.

Večer doma s tátou o peníze na jizvu, táta už mi je dávno slíbil, ale teď najednou je nepříjemnej, samozřejmě mi je dá, ale má hrozný řeči, zodpovědnost, půjčování peněz, jestli sem si tu operaci dobře rozmyslela.

Říkám, to neni operace, ale zákrok.

A stejně je mi to nějak líto, jako kdyby si táta přál, aby mi ta jizva zůstala.

Zavolá Róza, nemám čas? Mám, odejdu ještě před večeří, rodiče naštvaný, ale já taky, hrozně se opijem, hrozně, z tý vší radosti. Nezvracim jenom proto, že sem nejedla, ale je mi špatně.

Úterý 17. září

A zase hezky. Všude pavučinky. Nevstanu a zavolám do práce, že sem nemocná. Celý dopoledne ležim a máma schválně luxuje, než odejde do práce.

Čtu Zatím dobrý, takovej román o Mašínech, supernapínavý.

Do večera to dočtu.

Vůbec sem nevyšla z bytu. Trochu líto, poslední letní dny, ale aspoň sem otevřela okno. Večer odpadnu, jako kdybych skládala celej den uhlí.

V noci se probudim a vypnu počítač, Robert mi psal na skype, kdes byla, milá Marto?, ale já sem spala, teď už on samozřejmě off, takže nic. Ach jo, to mě štve.

Středa 18. září

Zdá se mi o Mašínech, sem s nima schovaná v nějakým kumbálu a oni se hádaj, ale mluvěj v divnejch větách, kterejm nerozumim, a pak vyběhnou ven a mě tam zamknou, najednou tam sedí máma na židli a ptá se mě, proč sem se pořádně neoblíkla, dává mi tašku plnou jablek a říká, ať jdu nakrmit koně, ale že musim ty jabka nejdřív pokrájet.

Do práce vesele, už jenom osum dní, s Robertem už je to připravený, to už půjde i bez toho hnusnýho kanclu. Pavučinky, slunce, který nehřeje, nejhezčí část roku, akorát to nikdo nevidí, protože je každej otrávenej koncem prázdnin.

R. mě vidí, když přicházim, a hned pro mě přijde, jestli jdem na cigáro. Říkám při cigáru, jak sem se opila a nemohla přijít, jak mi bylo blbě, že zas nemám chuť nejmín týden pít, a on: vidiš, a já tě chtěl vzít večer na drink…

A já: a proč nevezmeš?

Smějeme se.

Jdeme rovnou z práce, takže se nestačim převlíct.

Dáme si jedno jídlo dohromady, smažený rybičky.

Připaluje mi cigarety.

Mluvíme. Když pijeme, jde to líp. Je z Brna, má tam maminku, která na něm hrozně visí, proto se sem nemůže odstěhovat, proto nikdy nejde v pátek nikam, to už musí zpátky do Brna. Tady v Praze má malou garsonku na konečný stosedumdesátsedmičky v Bohnicích, jenom na přespání, a někdy stejně jede do Brna i v týdnu, protože maminka.

Moc se mi to nelíbí. Kluci nemaj bejt na maminky navázaný. Danova maminka na mě taky koukala, jako kdybych jí ho chtěla ukrást. Naštěstí Danovi to bylo fuk… Teď mu určitě maminka říká, no vidiš, taková holka si tě nezasloužila. Cha.

Taky mi řekne, že jizva je nádherná. Hrozně opatrně přes ni přejede prstem. Skoro nemůžu promluvit, jak mě ten dotyk dostane. Řeknu divným tónem: jako fakt?

Jako fakt. Bez tý jizvy je tý krásy půlka. Pak to vysvětlí, jako že neni úchyl, že mu to prostě jenom připadá hrozně přitažlivý. Nerozumim, ale je to hrozně, hrozně milý.

Krásnej večer, na zastávce, když už mi přijíždí tramvaj, tak mě políbí. Odtrhnem se, když už tramvaj bzučí, naskočim, máváme na sebe, já se směju, podívám se na sebe do odrazu v okýnku, vypadám jako šílenec, ale sem hezká, moc hezká, a jizva skoro neni vidět.

Cesta tramvají nejrychlejší na světě.

V nonstopu na křižovatce si koupim smaženej sýr v housce, sednu si na zídku, pustim si v mp3 Killers, zrovna hraje Read my mind, jím ten sýr, je nejlepší na světě, už navždycky mi tahle písnička bude připomínat tenhle den a tuhle chvíli.

Rodiče naštvaný, proč sem jim nedala vědět, že jdu někam večer, a proč sem nebrala telefon? Všimnu si teprv teď, že ho mám vybitej. Sou nepříjemný, padnou i nějaký ošklivosti. Že chlastám, například, sem nezodpovědná a nedospělá. A proč sem taková, když jsem byla vždycky taková hodná. A ten poslední rok, co se to se mnou stalo? Máma opět vysloví názor, že za všechno může Dan. Teď už ho nebránim. A navíc je mi to jedno.

Poznatek: Ovšem náhoda, vzpomenout si na Dana, a zároveň že máma si na něj vzpomněla.

Čtvrtek 19. září

Do práce se bojim. A těšim.

Potkáme se s R. na chodbě, ten první moment je zvláštní, pozdravíme se a koukáme na sebe, a pak se on rozhlídne, pak se tak zvláštně usměje, nakloní se ke mně a dá mi pusu.

Vznášim se celej den. Od pěti pozoruju, jak ostatní odcházej. Asi čtyři lidi se mě zeptaj, co tam ještě dělám, hrozně předstírám práci.

Když odcházim, je sedum a myslim, že už tam sme sami (jestli mi R. neproklouzl, když sem byla třeba na záchodě). Jdu R. pozdravit, ale jen tak jakoby nic. A líbáme se v kanceláři a pak jdeme na metro, a tam se zase líbáme. Jede do Brna, zítra má dovolenou, říká, kdybych věděl, že budu s tebou, tak sem si ji nebral. Ale už slíbil mamince, že bude s ní. Napíše mi. Napíše mi večer na skype.

Píšu Róze sms, musim se s ní sejít, všechno jí říct, ale ona neodpoví. Tohle mě štve. Já vždycky odpovídám. Jdu domů, i když se mi vůbec nechce, čekám, že bude aspoň někdo na četu, ale neni.

Při večeři hrozná hádka rodičů s Karolínou, která dostala pětku z fyziky. Prej že na fyziku kašle. Nikdy ji potřebovat nebude. Bude tanečnice a pak učitelka tance, takže na co fyzika. Chudák táta řve, jak sou vědomosti důležitý. Zastanu se Karolíny a pak teda řve už jenom na mě. Jeho hlavní argument — Ka je malá, ale já už bych měla mít rozum, já bych měla vědět, že vědět něco o tom, jak funguje svět, je vždycky dobré. A že tohle je zdarma, stejně v té škole musí sedět, tak proč to odmítat, proč být k něčemu schválně negativní, proč se něco nenaučit, nechápe nic, táta. Máma se drží zpátky, jo, až bude Ka drzá na učitelku, to zas bude ječet ona.

Přemejšlim chvilku o tom, co táta řekl. O tom času zdarma. Ale musim přece věnovat čas tomu, co je důležitý. Fyzika to neni, sorry, tati.

Ale spíš přemejšlim o Robertovi. Proč mi nenapíše na mobil? Má vůbec mý číslo?

Jasně že já jeho číslo mám, našla sem si ho hned na začátku července, když sem si R. začala víc všímat. Ale já mu nemůžu napsat první. Nebo můžu?

Po hádce do pokoje, čekat na skype. Neozve se.

Spát nervózní. Asi mě nemá rád. Proč by taky měl. Sem malá holka, a s jizvou. Když už ležim v posteli, přijde mi zpráva, ale je to jenom Róza, je venku s nějakým svým novým klukem a vůbec si nevšimla, že sem jí psala. Sejdem se zítra?

Tak jo. Stejně tu R. nebude.

Pátek 20. září

Venku prší.

V práci nuda.

S Rózou nuda, celou dobu chce mluvit o Tadeášovi (pozérský jméno), je z FAMU (samozřejmě), no to je toho. Je mu dvacet osum a je to nejspíš hroznej frajer, protože ji včera vzal do nějakýho podniku, kde stálo mochíto 150 korun, a ona jich měla osum.

O R. jí řeknu, shodneme se, že tyhlety kluci, co sou navázaný na matky, sou průser. A zvlášť když mu je třicet dva. Podezřelý, říká ona, a štve mě tím, hlavně asi proto, že mně to taky tak připadá.

Ale zase si řikám, paráda, že neni ve třiceti dvou ženatej. Nemá prstýnek. A v práci by se to vědělo. Lepší maminka než ženatej. To je jasný.

Doma hromadný odjezd na chatu, začaly růst houby, musíme tam bejt zítra hned od rána raníčka, aby nám to nikdo nevysbíral, čekají jenom na mě, až přijdu zvenku, ještě že šla Róza za tím frajírkem a neopily sme se, jedu s nima, tohle je jediná věc, kdy sem s nima ráda na chatě, houbový jídla, obalený hlavičky, kulajda, masáky jen tak upečený na pánvi, posolený a pokmínovaný, tohle bude pěknej víkend.

Houby sou nejvíc rodinná akce, co máme. Letos tedy potřetí a naposledy.

Dokonce i brácha prej zvažoval, že by jel. V pěti sme na chatě jedině na houby.

Beru si dvě knížky, jakýhosi Stiega Larssona, dobrá detektivka, říkala Róza a půjčila mi ho, já nebudu utrácet pětikilo za neprověřenou knihu, a ještě Čapka Povídky, dělám si fóra do školy.

R. se celej den neozval. Snažim se tím nezabývat. Oni to prostě takhle mají. Žádnej spěch. Ale sem nervózní, u každýho pípnutí mobilu mi hrozně tluče srdce.

Sobota a neděle 21. a 22. září

Tři houbové výpravy.

Jídla:

obalený hlavičky malejch hub

kulajda

masáky opečený na másle

omáčka z hřibů, smetanová bílá

karbanátky houbovo-masové

Celej Larsson přečtenej, hrozně přejedená, a postupem času nervózní. Robert nic, od neděle rána už myslim jenom na to, až budu doma u počítače.

Jedna hádka s Ka — snědla sem jí houbu, kterou měla vyhlídnutou.

Jedna hádka s mámou — neumyla sem nádobí, a ona vaří a všechno dělá a skáče kolem nás, a my neděláme nic, celá její litanie, hrůza.

Jedna nehádka s tátou — vidí mě kouřit za bukem a tváří se. Vědí, že kouřim, ale nechtěj to vidět. Tak proč chodí za chatu, proč musí zrovna v tuhle chvíli hrabat listí.

Táta houby nesbírá, jenom jí.

Doma konečně R. na skypu. Všechno mi řekne, byl s maminkou na výletě v Bratislavě, popisuje to tak, že se musim smát, moje číslo neměl, moc ho to mrzí, hned si ho uloží a hned mi pošle i sms, kde je jenom shluk usměváčků. Uložim si ji.

Domluvíme se, že zítra po práci půjdem ven.

Happy. Akorát sem neměla tolik jíst, mám vypoulený břicho.

Pondělí 23. září

V noci sem se šla napít a snědla sem pět obalených hub, co zbyly z večera, pak je mi těžko. Zdá se mi, že Robert je se mnou na chatě, ale houby nejí. Musim se ho na to zeptat.

V práci mu hned napíšu, jestli cigáro, a on že jo. Pusu, když odejdou ze dvorku nějaký další lidi. To je jasný, že to nemusí vědět lidi z práce.

Houby fakt moc nejí. Škoda.

Smluvíme se na šestou, půjdem na večeři a pak někam trochu pít.

Napíšu mámě, že nevim, kdy večer přijdu.

Máma: moc se neopij.

Tak vida, že umí bejt i milá.

V práci pak už nic důležitýho, projíždim si věci do školy, trochu strach. Vlastně víc strach. Napíšu tý Sabině mail, že bysme se mohly sejít. Odepíše hned, tak jo. Domluva na čtvrtek.

S R. do pizzerie na Mírák, kde mají parmezán na stole v dózičce, aby si každej mohl vzít, kolik chce. Do takových hospod se moc nedostanu. A moc dobrý ty chlebíky s máslem. Pijeme červený, já víc.

Přesun do baru, kterej neznám, pijeme, líbáme se, pořád říká, jak sem skvělá, zase mluví o jizvě, jak se mu líbí.

Poznatek: Když je člověk zamilovanej, může toho vypít o hodně víc než normálně a neopije se. Normálně bych zvracela, a teď sem pořád ostražitá a hrozně v pořádku, vlastně neopilá, jenom návalem těch citů. To už je vypozorovaný dlouho, s novou láskou je to vždycky na začátku takhle.

Domů noční tramvají, on autobusama. Že by mě vzal k sobě, to neřekne. Ale jinak super. A dal mi medvídka! Takovej krásnej přívěšek na klíče.

Úterý 24. září

Ráno nemůžu snídat, jak je mi špatně. Naši maj hrozný řeči. Stejně je mi nejlíp na světě.

V práci hrůza. Celej den je mi špatně. R. taky. Pár pus na cígu (jediný cígo za den a hnusný) a pak v chodbě. Na víc asi ani jeden z nás nemá energii.

A večer doma brácha, pohádám se s ním, jak ho mamka obsluhuje, copak si dáš k jídlu, copak chceš, copak si vezmeš s sebou? A on si jenom poroučí, říkám mu, to se fakt neumíš vůbec chovat, copak seš nějakej princ, proč sem chodíš, když seš tak nepříjemnej, kreténe. Mamka se do toho neplete, ale vidim, že ji stejně štvu já. Kuba mi řiká, hele, já ti taky neřikám krávo.

To je pravda, jenže já se taky tak nechovám.

Odejde s plným báglem různě zpracovaných hub, už ať je pryč.

Proč ty seš na něj taková, říká mamka. Já neříkám nic, jako kdybych se tím výstupem dneska už úplně vymluvila.

Večer s R. trochu na skypu, ale tak unaveně. Píše mi o hudbě, co poslouchá, což je vážná. Ach jo.

Před usnutím si představim, jak Robert poslouchá vážnou hudbu a já mám sluchátka se svojí hudbou a sedíme oba v jednom pokoji, v našem pokoji, a pak se musim násilím dostat k jinejm představám, zkusim školu, ale to mě moc nervuje, vzpomenu si na zápis, nemůžu usnout, nezvládnu to, co když všechny zklamu, představuju si, jak říkám tátovi, že na školu nemám, a je mi špatně. Zase skončim u plánů co na sebe.

Blbej den.

Středa 25. září

Znovu krásně, jenom v tričku.

Chci jít dneska někam s R., protože zítra mám tu Sabinu a v pátek on už zase do Brna. Tak se ho zeptám, ale on nemůže, kvůli práci, ale zítra by mohl, řeknu, že zítra nemůžu já.

Jdeme aspoň na oběd, akorát se k nám přidá Helena a další dva, tak nic moc.

Po zbytek dne otrávená. Zkusim přehodit Sabinu na dnešek, ale nemůže. Asi hodinu váhám, pak jí napíšu, že zítra nakonec nemůžu, tak nic. Příští týden.

Jdu domů brzo a ležim u televize a trochu čtu, ještě furt toho Čapka. Mamce se to nelíbí, mohla bych aspoň uvařit večeři, když už nemám co na práci, ne? Karla mi řekne, že na televizi čumí jenom idioti.

Odpojim se ze skypu, brečim, ale stydim se za to.

Já: díky.