Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Denisa Prošková

V mysli vraha
Skutečné české kriminální příběhy

Vydala Grada Publishing, a.s.,
pod značkou GRADA
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 9829. publikaci
První vydání, Praha 2024
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Odpovědná redaktorka Martina Muziková
Korektura David Lancz
Sazba Gabriela Janovská
Obálka Gabriela Janovská

Copyright © Denisa Prošková 2024
© Grada Publishing, a.s., 2024

2. rozšířené a upravené vydání

ISBN 978-80-271-7684-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-7683-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-5599-6 (print)

Když mají lidi lepší podmínky pro život,

dosáhnou tím lepších vlastností?

Pro to neexistuje důkaz!

Cyril Höschl, psychiatr

„Nezabiješ!“

páté přikázání z katolického a luteránského desatera

„Vrazi jsou orientovaní na moc a kontrolu nad obětí.
Přitahuje je být pánem nad životem a smrtí.
Imponuje jim možnost rozhodovat
o ultimativních, nevratných věcech.“

Ludmila Čírtková, forenzní psycholožka a soudní znalkyně

ÚVODEM

„Nebylo ti z těch hrůz a neštěstí obětí špatně?“ Podobné otázky jsem měla na talíři po celou dobu sepisování této knížky. Nebylo. Neposoudím, jestli za to může víc moje novinářská praxe, která vede k určité míře cynismu, anebo věk. Jako paní středních let už totiž vím, že nemá smysl trápit se nad něčím, co nemohu změnit. Až na jednu výjimku – příběh „vraždícího domu“, kdy šlo spíše o šlendrián z hamižnosti než o úmysl, ale ve finále se na oběti všichni vykašlali – kdy mi, přiznávám, kapaly slzy na klávesnici, jsem si od těch 12 případů udržela odstup. Jen mi potvrdily to, co všichni stejně víme, že lidé jsou pořád stejní, mění se jen kostýmy a kulisy, a že „staré dobré časy“ nikdy neexistovaly! Lháři vždycky lhali, podvodníci podváděli, zloději kradli, vrazi vraždili. Vždycky se kličkovalo a prchalo před zákonem. Spravedlnost často neviděla ani na jedno oko a navrch kulhala.

Odjakživa panuje poptávka a hlad po romantických hrdinech, opravdových chlapech. Proto cítím silnou potřebu zdůraznit, že tato kniha nevznikla, aby je opěvovala. Vrazi a desperáti nás vzrušují svojí silou, lstivostí a odvahou, s níž porušují pravidla, jen tehdy, když o nich čteme nebo o nich sledujeme filmy. V momentě, kdy je potkáme tváří v tvář, zjišťujeme, že je všechno jinak.

Knížka je kolekcí notoricky známých i zcela neznámých nebo zapomenutých domácích kriminálních případů a jejich protagonistů. Od nejslavnějšího, ač celkem bezvýznamného zločince Václava Babinského z počátku 19. století, přes kauzy, které hýbaly první republikou, až po současnou Jaroslavu Fabiánovou nebo manžele Stodolovy, odpykávající si doživotní tresty v českých věznicích.

Lítost a soucit bychom měli cítit s jejich oběťmi a pozůstalými po nich, proto si při četbě hlavně užijte vědomí, že jste v bezpečí a že všechno, co se stalo a děje, je pro tentokrát jenom na papíře.

Denisa Prošková

NAPRAVENÝ HŘÍŠNÍK
VÁCLAV BABINSKÝ

První léta arodinné zázemí

Václav Babinský

Kdysi nebyl Václav Babinský ani neslavně slavný, ani zkažený. Kdysi byl prostě dítě, jakých se vdomácích postelích habsburské monarchie vdruhé polovině 18. století rodily tisíce. Za jiných okolností by se dalo říct, že měl štěstí, protože se dožil požehnaných osmdesáti šesti let. Jenže jeho příběh je pouze smutnou ukázkou jednoho promrhaného života.

Uvšech kriminálních živlů, aotěch, kteří znějakého důvodu vybočili nad běžný průměr, to platí dvojnásob, nás většinou jako první napadá otázka: Co je asi tak vdětství formovalo? Kde aproč došlo ktomu zadrhnutí, které je vychýlilo na šikmou plochu?

Informace opůvodu adětství kohokoli, kdo nenáleží do šlechtického rodu aspadá do minulosti starší sta let, bývají neurčité. UBabinského, na kterého se během let nabalily nánosy legend amýtů, příliš nepomohou ani historici. Sice se odkazují na výpisy zmatrik, ale zároveň se jejich tvrzení rozcházejí. Původ loupežníka apřesné datum jeho narození jsou nejasné aidalší fakta zjeho života je potřeba vždy uvozovat slovy „přibližně“ a„asi“.

Vzásadě se nabízí dvě výrazně odlišné verze. Výchozí bod je stejný: zdravé novorozeně se poprvé nadechlo vseveročeských Litoměřicích. Nejčastěji je jako datum jeho narození uváděn 20. srpen 1796 nebo 1792. Když byly Václavovi čtyři roky, přestěhovala se jeho rodina zLitoměřic do nedalekých Pokratic, ze kterých si odnesl jeden ze svých pseudonymů „pokratický Venca“. Dále se už ale ocitáme vzóně zcela odlišných informací.

Verze první: synek zdobré rodiny

Historik Jaromír Jermář uvádí, že rodiče Jan Václav aAnna Kateřina Babinští nechali syna pokřtít vlitoměřickém děkanském kostele Všech svatých. Je zřejmé, že patřili kmístní smetánce, protože jinak by se kmotry jejich syna nestali krajský komisař Anton BienerzBienenberga, kupec Vincenc Maader aslečna Marie Anna Světecká zČernčic, která se později provdala za gymnaziálního profesora abyla švagrovou Josefa Jungmanna.

Spousta zločinců své pozdější činy svaluje na neutěšené poměry, chudobu, bití, nezájem rodičů nebo opuštěnost. Pokud budeme věřit Jermářově variantě, Václav se na nedostatečné domácí zázemí vymlouvat nemohl. Jeho otec, schwarzenberský zahradník, dokázal rodinu velmi slušně zajistit. VLitoměřicích se navíc traduje, že malý Václav ministroval ve vězeňské kapli, náležející tehdy klitoměřickému kriminálnímu soudu. Jako dítě „nikoho“ by se asi do těchto míst nedostal. Rodiče anejbližší okolí prý už tehdy znepokojovalo, že se na vězně nedíval sopovržením, ale nejdřív se špatně skrývaným apak už otevřeným obdivem. Fascinace dobrodruhy aztracenými existencemi údajně gradovala vdobách, kdy jej co by synka zlepších poměrů vyslala rodina na gymnázium.

Přísná disciplína tehdejšího školství roztěkanému klukovi sprudkou povahou nešla pod nos. Neuznával autority, učivo ho nezajímalo, místo něj hltal pod lavicí třídílný román oslavném lupiči Rinaldu Rinaldinim apídil se po informacích ozlodějích azbojnících nejhoršího ražení. Mezi spolužáky dokonce rozhlásil, že jeho idolem je slavný italský vůdce lupičů jménem Michele Pezza alias Fra Diavolo. Vsilně katolickém městě, kterým Litoměřice tehdy byly, tím vzbudil vlnu nevole. Profesory, poukazující na jeho slabé známky ašpatný vliv na ostatní studenty, už ani otec srelativně vlivnými známými neobměkčil. Václava zgymnázia vyloučili aaž do nástupu na vojnu pracoval vlitoměřických zelinářských aovocnářských zahradách.

Věrohodnost této gymnaziální, byť krátké epizodě dodává fakt, že Babinský hovořil německy stejně dobře jako česky. Sice vyrůstal voblasti, kde ožádný mimořádný úkaz nešlo, Babinský ovšem ovládal němčinu nejen hovorově. Jako vězeň na Špilberku se při vězeňských bohoslužbách údajně aktivně hlásil kpředčítání modliteb vobou jazycích. To ovšem vyžadovalo mnohem vyšší úroveň znalostí než jen tu, která by se dala pochytit „na ulici“ nebo během vojenské služby.

Verze druhá: dítě nádeníka

Druhá, méně šťavnatá verze oBabinského dětství „lepší“ původ apokusy ostředoškolské vzdělání popírá. Otec Jan Václav je například historikem Adamem Votrubou označován za pouhého zahradnického nádeníka. Malý Babinský tak byl od nejútlejšího věku „zapřažený“ vzelinářské zahradě ana studia nemohl ani pomyslet. Některé zdroje přisuzují Babinského otci profesi kováře, který si vzahradnictví jen přivydělával. Vkaždém případě se Václavovi zahradnické řemeslo, které od otce pochytil, omnoho let později hodilo azajistilo mu relativně důstojné dožití.

OBabinského matce víme jen to, že se za svobodna jmenovala Herrmannová apřed svatbou žila vNové Vsi, malé vesnici pod Střekovem. Jisté však je, že Babinský měl sourozence, dva bratry asestru. Všichni žili až do smrti spořádaným životem atěžce nesli špínu, která na ně kvůli Václavovi padala. Přitom se hned na prahu dospělosti rozhádali, akdyž Václav nastoupil na vojnu, zpřetrhal snimi všechny kontakty. Ještě větší odcizení nastalo, když byl Václav odsouzen kvýkonu trestu. Jeho pověst jim komplikovala život, ale nejen jim – icelé Pokratice údajně vyvinuly maximální úsilí, aby se vyvlékly ze zákona anemusely jej po propuštění zvězení jako domovská obec přijmout.

Vojna aslavný herecký výkon

Zhruba ve svých dvaceti letech (roku 1815 nebo 1816) vyměnil Babinský zahradnickou zástěru nedobrovolně za vojenskou uniformu. Vojenská služba vnapoleonských dobách patřila knejčernějším nočním můrám mladých mužů ajejich rodin. Verbovalo se na osm až čtrnáct let, bohatší se takzvaně vyplatili nebo se vyhnuli ztrátě nejlepších let protekcí, zbytek měl smůlu. Armáda tak stála na počátku nejedné kriminální dráhy, protože spousta mladíků tvrdý kasárenský dril, šikanu, stesk po domově astarost oosud blízkých nevydržela autekla. Za dezerci byl ovšem trest smrti, dezertéři se tedy nemohli vrátit knormálnímu životu aživili se krádežemi.

Václav Babinský zahájil vojenskou kariéru upěšího regimentu Polombini 36 vTerezíně. Krátce poté jej armáda převelela kdělostřelcům avletech 1820–1824 působil vpěším Wellingtonově pluku. Všechny dochované zápisy hovoří otom, že se choval neukázněně adrze, nerespektoval rozkazy, aproto jej pravidelně trestali. Babinský měl vojenské služby rychle plné zuby asvůj problém řešil originálně – vynikajícím hereckým výkonem. Simuloval šílenství avpředstíraných záchvatech zuřivosti ohrožoval ostatní vojáky. Choval se natolik věrohodně, že ho vojenský lékař nechal deportovat do vojenského ústavu pro choromyslné. Odtud pak putoval do pražské, karlínské Invalidovny, charitativní ubytovny pro vojenské invalidy ajejich rodiny.

Mnozí by podobné zaopatření považovali za výhru avrchol sociálních jistot, testosteronem nabušený Babinský si ale nedovedl představit, že by mezi osudu odevzdanými lazary, jejich usouženými, hašteřivými ženami aupištěnými dětmi vydržel déle, než bylo nezbytně nutné. „Zázračně“ se mu vrátil rozum, atak jej propustili. Věrohodněji se ovšem jeví verze, že prostě ajednoduše utekl, protože habsburská armáda by zdravého jedince ze svých spárů jen tak nepustila. Dokonce si prý, patrně pro lepší začátky na svobodě, ssebou odnesl iplukovní pokladnu. Na ni se váže romantický drb, že kradl vlastně ze soucitu, protože chtěl pomoci jakési dívce zchudé rodiny. Vzhledem ktomu, že neexistuje žádný doklad otom, že by pluk hlásil nebo písemně zaznamenal ztrátu pokladny či peněz, což je zvláštní, protože by šlo oaféru jako hrom, kloupeži nejspíše nedošlo. Ať už utekl, nebo ho propustili, Václav Babinský se ocitá sholýma rukama apár drobnostmi vkapse na svobodě anemá se kam vrátit.

Babinského metoda

Až do momentu, kdy se jeho jméno začalo objevovat vprotokolech četníků, nevíme nic bližšího, jen tedy dedukujeme, že zcela logicky nejdřív zamířil do kraje, který dobře znal. Kontaktoval vprvních dnech svobody přece jen někoho zrodiny? Anebo předem tušil, že jsou první, kde by po něm někdo pátral, atak se držel zpátky, popřípadě se snimi scházel jen potajmu? Hledal spojence mezi sobě podobnými vandráky aztroskotanci? Jak přežíval vobdobí, kdy se „pouze“ potuloval aobčas zhladu „neškodně“ štípnul slepici, odnesl ze šňůry vyprané sušící se svršky nebo navštívil nezamknutý dům avzal si první, co uviděl, ovšem nikdo ho nepřistihl?

Vroce 1829 ho vLitoměřicích vyšetřovali pro krádeže, ale četníci neměli dost důkazů amuseli ho propustit. Jeho společník Franz Anton Vatera pak vyfasoval za podvod na tu dobu velmi mírný trest dvou měsíců těžkého žaláře.

Babinského zlodějský region zahrnoval okolí rodných Litoměřic, později Teplice, Děčín, Varnsdorf, Českou Lípu. Svůj rajon postupně rozšiřoval kMnichovu Hradišti, Sobotce, Mladé Boleslavi, Brandýsu nad Labem, Mělníku aTerezínu, který znal zdob vojančení. 24. března 1832 si „odskočil“ vyloupit mlýn Antonína Meima uBrna aje jasné, že tehdy už rozhodně nepracoval jako sólista. Vrománech se občas dočteme ovelké skupině jeho kumpánů, která se skládala zdvanácti mužů „zarostlých tváří, jimž šibenice zočí hleděla“. Ve skutečnosti počet členů jeho partičky kolísal. Někdy kradli ve dvou, při některých akcích jich bylo dvanáct, jindy šestnáct, dokonce idvacet. Každopádně si hned zkraje své loupežnické kariéry našel parťáky Aloise Hoffmana ajeho sestru Apolenu, která se časem stala jeho milenkou adružkou. SApolenou jej nakonec ichytili.

Kriminální rukopis „Vency zPokratic“ se jevil velmi specificky apromyšleně aprávě díky tomu se mu dařilo dlouho unikat ahlavně budovat mýtus spravedlivého anepolapitelného zloděje. Babinský totiž důsledně dodržoval anonymitu imezi „svými“. Karel Novotný, který zkoumání Babinského zasvětil řadu let, to popisuje následovně: „Kněmu ajeho kumpánům se jako knočnímu světlu slétali pobudové apodivné existence zrůzných míst, aniž ho ajeho nejbližší spolupracovníky znali osobně, nebo aby znali jejich jména. Aproto Babinský unikal, ale místní spolupachatelé vždycky uvízli vžalářích. Spojoval se srůznými existencemi zřad tuláků nebo místních lidí nevalné pověsti, od kterých se dozvídal, kdo má kde doma ukrytý větší finanční obnos.“ Tyto informátory po činu nemilosrdně obětoval. „Po akci nikdy nečekal, neslavil ani neodpočíval. Tiše se sám, popřípadě sjedním či dvěma nejbližšími spakoval, aaniž by ostatním něco řekl, snažil se dostat co nejdále od místa činu, zatímco místní spolupachatelé uvízli vsíti zákona,“ uvádí Novotný.

Další krycí azametací manévr spočíval vtom, že si vybral jméno nějakého místního pobudy, atím se při akci opakovaně představoval. Minimálně tím vyšetřování zdržoval azamotával. Tak například jistý Sieber vzoufalství použil jako alibi svoji vlastní lesní krádež, která byla menší améně závažná než trestný čin Babinského, jenž se mu za něj snažili „přišít“. Jiný muž se podezření zvraždy spáchané Babinským zbavil až přiznáním ke krádeži plátna.

Babinský přitom vůbec nebyl geniální stratég. Podle historika Adama Votruby ometodách úniků aúskoků, které pak aplikoval ve svých rajonech, slyšel nebo četl. Jeho styl se totiž nápadně podobal stylu lupičských band popsaném německým historikem Carstenem Cutherem. Gauneři jej vybrušovali řadu let vpodsvětí, Babinský kněmu už jen dodal vlastní inovační prvek: bez skrupulí obětovat spolupachatele. Když tohle všechno víme, jánošíkovský mýtus spravedlnosti je vjeho případě holý nesmysl avznikl ze zcela prozaického důvodu. Babinského nechávali nemajetní ledově chladným. Nechával je na pokoji jen proto, že ubohatých obětí se mu podstupované riziko vyplatilo. Do kategorie, která ho zajímala, tak patřili kupci, formani, bohaté usedlosti, mlýny nebo vrchnostenské kanceláře. Žádný soucit, či snad dokonce odpor proti zvůli panstva amonarchie! Chudým jednoduše nebylo co vzít.

Vroce 1833 už hořela Babinskému vČechách půda pod nohama natolik, že se přesunul do Polska apotuloval se vokolí Lodže. Později tvrdil, že si zde pořídil hostinec, dokumenty nebo svědci, kteří by to potvrdili, se ale nikdy nenašli. Vokolí Lodže se ale poměrně často vyskytuje příjmení Babinski. Je možné, že se tu skrýval uvzdálenějších příbuzných, ke kterým jeho pověst vplné šíři nedolehla. Anebo dolehla, ale nemohli stím stejně nic dělat. Každopádně se ale vroce 1835 vrátil do Čech, kde jej zakrátko dopadli.

Zatčení asoud

Fakta omístě jeho zatčení se rozcházejí. Někde se uvádí, že jej dvouletý pobyt vzahraničí přitáhl znovu zpět kPokraticím, kde se snažil vzkřísit zpřetrhanou živnost. Že je místem, kde ho chytili, se ale chlubí třeba ivýchodočeská Jaroměř. Jisté je ovšem to, že jej prozradil někdo zjeho lidí. Možná sehrála roli hamižnost – monarchie vypsala odměnu za Babinského hlavu vtakové výši, že by jejímu příjemci zabezpečila solidní život až do smrti. Klidně ale mohla udělat neopatrnou chybu partnerka Apolena Hoffmanová. Detaily se opět nedochovaly, zato víme, že legendární postavu obžaloval soud za 12 trestných činů:

1.Za vraždu Václava Dominy ze Skramouše, spáchanou 17. září 1830.

2.Za loupežnou vraždu manželů Stránských vManíkovicích na
Mnichovohradišťsku z8. na 9. října 1831.

3.Za vyloupení berní pokladny vDětenicích vříjnu 1827.

4.Za loupeže vBrně ave mlýně na česko-saských hranicích.

5.Za loupež ve mlýně uAnny Krouské vBrodcích nad Jizerou
z30. na 31. května 1831.

6.Za poškození vozu hostinského vÚpořinách na Teplicku 16. října 1833.

7.Za loupežné přepadení mlynáře Heineho vMikulášovicích
uŠluknova z23. na 24. března 1830.

8.Za loupežnou krádež upřevozníka Krejzy vBrozanech uLitoměřic z14. na 15. ledna 1831.

9.Za loupež udůchodního Jana Paula vLysé nad Labem z1. na 2. května 1830.

10.Za loupežnou vraždu na Janu Blumbergovi vHorní Kamenici z4. na 5. srpna 1833.

11.Za násilí při zatýkání vKuřívodech 19. ledna 1832.

12.Za falšování cestovních dokladů.

Soud sVáclavem Babinským ajeho kumpány Bartolomějem Kolschitzem, Franzem Antonem Valterem, Michalem Latnerem, Ignatzem Bittnerem apartnerkou Apolenou Hoffmanovou se táhl pět let. Proč ty průtahy?

Pohled na průběh ostře sledovaného případu slegendárním kriminálníkem je opět dvojí. Procesy s„obyčejnými zločinci“ tehdy ovlivňoval fakt, že roli soudců zastávali imagistrátní radové. Muži často bez právnického vzdělání čivysloužilci zřad vyšších důstojníků. Soudci tohoto ražení pak logicky nedokázali vést výslechy úplně profesionálně. Usvědčit protřelého Babinského, bojujícího okaždé slovíčko, bylo nad jejich schopnosti. Jejich těžký soupeř vytrvale zapíral, protiřečil si, oháněl se nevinou nebo si postavil hlavu stím, že už toho řekl dost, zarytě mlčel anikdo zněj nedostal ani slovo. Zároveň ale zprotokolů vyplývá, že se soud ze všech sil snažil chovat korektně aodmítal nepřímé důkazy. Díky směsici slušnosti, amatérismu ivykutálenosti obžalovaného se ovšem soudní přelíčení občas měnila ve frašku.

Když se například probíralo zmiňované násilí přizatýkání nebo falšování dokladů, soudní zapisovatel se kousal do rtu, aby se nerozesmál nahlas, anebyl rozhodně sám.

Díku tomu například víme, že falešný pas na jméno Josef Schmidt vystavoval vříjnu 1831 Antonín Profeld zMnichova Hradiště, zaměstnanec vrchnostenského úřadu hradišťského panství vKlášteře Hradišti nad Jizerou. Antonín Profeld usoudu přiznal, že žádného Schmidta nikdy neviděl. Okolkovaný blanket sdopisem žádajícím vystavení pasu plus peníze mu přinesl jakýsi František Nedoma zBílé Hlíny atvrdil, že Josef Schmidt uněj bydlí. František Nedoma později při konfrontaci uvedl, že domnělý Schmidt je totožný sBabinským aže to věděl. Nijak neobvyklý podvod měl ovšem svoji dohru.

Odva měsíce později, přesně oVánocích 1831, se kuřívodský rychtář Václav Franke dozvěděl nepříjemnou věc. Známé obecní firmy David Max aTobiáš Klingera usebe schovávají nenahlášenou podezřelou osobu, která za tmy odchází apřichází ozbrojena dvěma pistolemi adýkou. Rychtář se dostavil na označené místo sčetníky, ale přišli pozdě. Maxův dům byl prázdný aMax se rozčiloval, proč jej otravují, když nic neudělal. Už 19. ledna 1832 se dostalo krychtářovi další udání, že se onen muž schovává za městem uvetešníka Josefa Eichlera. VEichlerově domku se rychtář ajeho doprovod skutečně setkali smužem, který se prokazoval pasem na jméno Josef Schmidt. Byla tu ineznámá žena, která ale využila rozruchu anepozornosti autekla. Údajný Josef Schmidt se choval velice výhružně aútočně, při zápasu pokousal rychtáře Frankeho tak, že se musel 14 dní léčit, azranil také radního Herrmanna ajeho syna, kteří přišli srychtářem. Výbojného muže nakonec společnými silami zpacifikovali, zatkli adopravili do Mladé Boleslavi. Vyšetřování sním bylo vedeno jako sJosefem Schmidtem, netrvalo ale dlouho: Schmidt Babinský zmladoboleslavského vězení brzy utekl. Když jej teď chytili, jednak si dal na čas, než se nechal přesvědčit, že on je on, ane Schmidt. Navíc důrazně popřel, že by se bránil zatčení. Bez mrknutí oka na celou soudní síň svážnou tváří prohlásil, že kuřívodského rychtáře Frankeho kousl do prstu omylem, protože mu chtěl zabránit vsebevraždě!

Legrácky adětinské výmluvy se legendárnímu lupičovi stonásobně vyplatily. Právě pro tu korektnost soudu avlastní lišáctví se vyvlékl zšesti bodů obžaloby azcela zásadní pro něj bylo, že nikdo nedokázal, že by měl prsty vedvojnásobné vraždě manželů Stránských nebo vmordu Jana Blumberga. Zachránil se tím ze šibenice. Blumberga 5. srpna 1832 Babinský ajeho parta ubodali osmi ranami vlese uHorní Kamenice. Vtomto případě sice existovaly důkazy, že byl utoho aloupil, ale vraždu soudci nakonec připsali jeho společníkovi. Když omnoho let později, už jako unavený stařec po hospodách vykládal své historky, na otázku, jak to, že unikl oprátce, odpověděl: „Ten, kdo ví, nemluví. Ten, kdo mluví, neví. Slůvko ne by mělo být zasazeno do zlata!“

Babinský nakonec doplatil na tři činy, které se soudu jevily nejzávažnější:

Vnoci na 24. března 1830 vMikulášovicích uŠluknova přepadl se čtyřmi kumpány dům mlynáře Antonína Heineho. Lupiči mlynáře svázali ajeho hospodyni jménem Rosslerová donutili, aby jim vydala klíče od pokladny, ze které ukradli 500 pruských tolarů. Mlynář po odchodu lupičů zemřel na mrtvici zleknutí.

Vnoci z1. na 2. května 1830 přepadl se svojí tehdy sedmičlennou tlupou dům Jana Paula vLysé na Labem. Do domu se lupiči dostali oknem. Manželku omráčili obuškem aJana Paula chtěli svázat vposteli. Vprůvanu však zhaslo světlo, Paul se vytrhl, utekl akřikem zburcoval sousedy. Lupiči tak stihli pobrat pouze oděv vhodnotě patnácti zlatých.

Vnoci na 15. ledna 1831 se Babinský se svými čtyřmi společníky vloupal do domu převozníka Jana Krejzy vBrozanech. Dozvěděl se totiž, že si převozník našetřil peníze na koupi hospody. Banda mu ukradla 2 500 zlatých aslosovací listinu na 350 zlatých.

Závěrečné líčení připadlo na 1. prosince 1840. Soud uvedl, že Babinský je pro veřejnost velmi nebezpečný apopírání viny afalešná tvrzení mu připsal jako přitěžující okolnost. Verdikt iotrlého Babinského zdrtil. Zněl: dvacet let těžkého žaláře vBrně na Špilberku.

Ještě do léta si Babinský užíval vporovnání stím, co ho čekalo, „fešácký kriminál“ ve vazební věznici, než ho 10. června 1841 policejní eskorta převezla do kasemat vhorním poschodí Josefínského traktu. Partnerka Apolena Hoffmanová vyfasovala dvanáct let. Bylo jí čtyřicet jedna let, trpěla souchotinami avýkon trestu nikdy nenastoupila. Patnáct dní po vynesení rozsudku zemřela na chrlení krve. Babinský ji přežil přesně o45 let.

Špilberk, peklo na zemi

Středověký Špilberk, vdobě třicetileté války přestavěný na pevnost, která pomohla město ochránit před švédskými vojsky, měl stejně neklidný osud jako Babinský. Zdejší kasematy sloužily původně kukládání střelného prachu. Byly to dvoupatrové, zcihel postavené klenuté chodby, jež byly při přebudovávání hradu na pevnost vestavěny do postranních hradních příkopů.

Císař Josef II., který v18. století proslul jako strůjce řady reforem, se pustil ido úprav soudnictví avězeňství. Vrámci toho se rozhodl zaměnit ve špilberské pevnosti uskladněný střelný materiál za lidský. Špilberk se tak stal obávaným odkladištěm nejtěžších (ovšem pozor, neurozených) zločinců, vrahů ažhářů zcelé habsburské monarchie. Císař nechal kasematy rozdělit na dvacet devět miniaturních kobek. Vtěchto provizorních samotkách trávili vězni dny anoci ve tmě azimě. Dostávali jeden kousek nekvalitního chleba denně avodu. Všichni byli přikováni apouta jim byla snímána jen velmi výjimečně jako odměna za dobré chování. Pohyb měli dovolený jen tak daleko, jak řetězy umožnily, což jim způsobovalo kruté bolesti zad avedlo kochabování svalů, někdy až kochrnutí. Do ran rozedřených okovy se jim dostávala sepse, potřebu vykonávali pod sebe. Sužovaly je blechy avši, kterým se nemohli bránit akteré se ve špíně rozmnožovaly po tisících. Zkobek se linul zápach výkalů amoče, ozývaly se kletby, modlitby, sténání, volání opomoc iřev těch odsouzenců, kteří přišli orozum. Doba přežití se počítala na měsíce, vězni se měnili na věci, mokvavé hromádky kostí, masa akůže, bez sebemenšího nároku na soucit.

Babinský dobře věděl, na jak strašné místo se dostal, ikdyž srozsudkem dvaceti let mohl očekávat relativně mírnější zacházení. Ve vězení opakovaně žádal onové vyšetřování. Znovu ho vyslechli jen jednou, další žádosti byly zamítnuty. Stejně tak prohrál všechna odvolání.

„Vězeň číslo 1 042...

... jest vysoké silné postavy, má hnědé vlasy aobočí, šedé oči, silnou hruď, široká ústa, dobré zuby, kulatou bradu, na pravém rameni má malé mateřské znaménko amrká pravým okem. Mluví německy ačesky, na Špilberku se choval podle vězeňského řádu.“ Ze zápisu vKmenové knize vězňů vyplývá, že pětačtyřicetiletý Babinský přišel do arestu jako muž na vrcholu sil. Vohledacím protokolu, který se sepisoval okaždém nově příchozím, se dočteme následující: „Václav Babinský, všeobecně zvaný Venca zPokratic nebo Pokratický Venca, také Josef Schmidt, František Malý, Antonín Müller aJosef Fischer. ZPokratic, příslušný do města Litoměřic vČechách, pětačtyřicetiletý, katolík, ženatý, bez zaměstnání, sloužil dříve jako prostý vojín uWellingtonova pluku. Od roku 1830 se zdržoval vPokraticích, roku 1832 uprchl zpražské trestnice aoženil se vLodži vruském Polsku, odkudž byl vydán.“

Vzpurný muž se odmítl poddat svému osudu. Od počátku se upnul kmyšlence, že ze Špilberka uteče. Přemýšlení otom, jak útěk provede, mu vprvních hodinách adnech vnitřně pomáhalo vyrovnat se sotřesnými podmínkami. Oútěk se pokusil už pár dní po přijetí. Údajně vlákal stráže do přidělené kopky pod záminkou, že potřebuje vodu. Vté době patrně nebyl připoután, protože stráže napadl, sebral jim zbraně azačal se probíjet ven. Při skoku zhradeb si ovšem zlomil nohu.

Ve vězeňské nemocnici se pacienti těšili opoznání vyššímu standardu. Staraly se oně jeptišky, auž jen přítomnost ženského elementu, byť nedotknutelného, prostředí zlidšťovala. Do věznice docházely ženy spíše staršího věku, ve vězních ovšem vzbuzovaly často velice zasuté vzpomínky na matky. Znehybněný Babinský, ležící se zlomenou, vdlahách upoutanou nohou, připadnul ctihodné sestře Clarise. Jejich setkání zásadně ovlivnilo jeho další roky ve vězení aaž do své smrti na ni vzpomínal.

Po uzdravení se vrátil zpět do věznice, kde se jeho situace samozřejmě výrazně zhoršila. Seděl teď se zostřenou ostrahou abez pardonu vřetězech ve dne vnoci. Vězeňský písař vKmenové knize zaznamenal: „Tělesně zdráv, jinak velmi nebezpečný člověk. Byl ve spojení svelkou loupežnickou azlodějskou tlupou, je velmi zchytralý apodnikavý. Dvakrát se pokusil oútěk vylámáním způsobem životu nebezpečným zvelké výšky ajiné naváděl.“

Babinský definitivně pochopil, že jeho šance na útěk jsou velmi mizivé. Možná vněm doopravdy rezonoval přístup sestry Clarisy, která se opacienty starala bez odsuzování ahodnocení jejich minulosti, ale my se dnes spíše přikláníme ktomu, že se rozumově rozhodl pro novou strategii přežití. Kmenová kniha vězňů najednou vydává svědectví, že Babinský obrátil osto osmdesát stupňů. „Chová se velmi pokorně. Nosí usebe stále růženec apři každé příležitosti se modlí.“ Onedělních mších se začal velmi agilně nabízet, že by mohl vězňům předčítat modlitby včeštině iněmčině. Se stejnou horlivostí se hlásil kpředříkávání veršů při kostelním zpěvu. Jeho obrácení bylo velmi nápadné. Pokud se ovšem přetvařoval, dělal to důsledně, vytrvale anikdy nevypadával zrole. Nezjistíme, jestli se ostatním jevil jako pokrytec, nebo mu jeho bezbřehou zbožnost „spolkli“, každopádně na ní nekřesťansky vydělal. Nejdříve si získal důvěru vězeňského kaplana adíky jeho referencím ivedení věznice. Za čas se tak vyšvihnul na ošetřovatele nemocných, azabil tak dvě mouchy jednou ranou. Užíval si řady drobných výhod, které zvyšovaly šanci na přežití, azároveň unikl mozek stravující nudě znicnedělání. To, že se někdo zjednotvárnosti dnů vyšinul, nebylo vtomto prostředí ničím výjimečným akaždý bojoval ozáchranu zdravého rozumu, jak uměl. Babinský tomu čelil třeba tím, že vymodeloval znastřádané chlebové střídy svoji bustu (nyní je ve sbírce Metternichů na zámku vKynžvartu) apak ji koloroval barvami, které mu pomohl sehnat kaplan. Jindy ze stejného materiálu vytvořil imaketu hodin, která beze slov dokazuje, co bylo pro něj – jde-li tedy opravdu ooriginál – nejdůležitější: přežít pomalu plynoucí čas... Jako zdravotní personál se náhle dostal ke kvalitnějšímu, pestřejšímu jídelníčku, směl se volněji pohybovat po věznici anemocní aumírající mu odvyprávěli spousty svých pohnutých, neuvěřitelných anapínavých životních osudů, takže měl iočem přemýšlet. Tvrdil, že tohle všechno ještě více prohloubilo jeho víru ve všemocného Boha, což mu ovšem nebránilo po propuštění cizí historky vykrádat avydávat za vlastní!

Vdobě, kdy si Babinský odpykával trest, mocnářství na Špilberk deportovalo ipolské účastníky povstání proti ruskému carovi nebo italské vlastence. Ti, kdo přežili, na českého lumpa vzpomínali srespektem jako na chlapa, kterému se povedlo znelidského vězení utéct. Koluje ismyšlený příběh, který dal patrně vzniknout odrhovačce oBabinském, starém lotru mexickém, vězněném na kopečku vAfrice, kde stojí stará věznice. Vrámci výkonu trestu vedení údajně poslalo vzorného, na víru obráceného Babinského na Madagaskar, aby pomohl tamnímu králi vyřešit problém přestavby pevnosti, jež měla chránit královskou pokladnici. Panovník požadoval pro svůj projekt ne ctnostného teoretika, ale právě zkušeného praktika zločince, který nejlépe pozná, kde jsou slabiny bezpečnostních zařízení. Babinský se jevil jako persona non grata anavíc si sním mohl král promluvit téměř ve své mateřštině. Na Mauriciu měl totiž vládnout dobrodruh Matúš Móric Michal František Serafín Beňovský, rodák ze slovenského Vrbového, údajně první Evropan, který se plavil vseverní části Tichého oceánu, kde si jej domorodci vroce 1776 zvolili za krále. Na rozdíl od jiných historek tato figura existovala ajistý čas Madagaskar skutečně ovládala, Babinský se sní ale nikdy nepotkal. Nemohl. Beňovský totiž zemřel vroce 1786, čili dříve, než se Venca zPokratic narodil.

Blíží se konec trestu

Během Babinského pobytu na Špilberku se poměry na hradě relativně zmírňovaly azlepšovaly avroce 1855 císařství trestnici zrušilo. Více než čtyři sta vězňů, včetně Babinského, převezli do Kartouz – dnešních Valdic uJičína, kde zůstal až do konce svého trestu. Šedesátiletý muž ina nové adrese ze své zbožnosti vytěžil, co mohl, včetně možnosti pracovat venku na čerstvém vzduchu na zahradě. Vroce 1861 jej konečně měli propustit. Nijak extra se ztoho neradoval. Propuštěncům bez rodin za léta odtržení od všech informací ainovací těžce ujel vlak asvoboda chutnala trpce. Nikoho neměli, ničemu nerozuměli, nikdo je nechtěl. Domovské obce se jich štítily adělaly všechno možné, aby je nemusely přijmout. Mazaný Babinský tohle všechno předjímal azjevně osvé budoucnosti intenzivně přemýšlel ještě před uplynutím trestu. Krátce před propuštěním zaslal řediteli písemný dotaz, zda by mu umožnili zůstat ve službách věznice. Státní zastupitelství mu vyhovělo adoporučilo jej kongregaci Milosrdných sester vPraze. Před trpkým osudem potulujícího se žebráka ho tedy zachránily jeptišky azaměstnaly jej jako zahradníka. Zlé jazyky dlouho tvrdily, že kjejich ochotě avelkorysosti výrazně přispěl ifakt, že otce generální představené Milosrdných sester zachránil kdysi Babinského otec před bankrotem.

Mladý ďábel, starý světec

Čerstvý propuštěnec nastoupil jako zahradník do klášterního nalezince vŘepích uPrahy. Pracoval za byt, stravu apár drobných. Dvacetiletá izolace udělala své. Svět mu naháněl strach, připadal mu chaotický anepředvídatelný, bez jasných pravidel. Naproti tomu vnalezinci panoval klid. Vládla tu pravidelnost, opakující se rituály ana takový řád byl Babinský zvyklý. Opuštěné děti netušily, že ten starý pán, který jim schutí vykládá opěstování zeleniny apřipomíná jim, aby pravidelně děkovaly Bohu za krásu přírody, vminulosti přepadával avraždil. Vbezpečí klášterních zahrad ave společnosti dětí adisciplinovaných, ale vlídných sester Babinský pookřál. Vrátila se mu chuť do života azačal pozvolna vyhledávat ispolečnost ostatních lidí.

Poslední roky

Konec, který by mu leckdo záviděl