Linda Castillo

Mrtví promlouvají

Originální název: The Dead Will Tell

Vydáno u Minotaur Books, New York 2014

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Text Copyright © 2014 by Linda Castillo

Published by arrangement with St. Martin’s Press.

All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8553-2 (epub)

ISBN 978-80-243-8554-9 (mobi)

Všem mým čtenářům, kteří milují a čtou tyto knihy.

Děkuji.

PODĚKOVÁNÍ

Mám neuvěřitelné štěstí, že se mohu živit tím, co mám ráda. Ovšem zatímco psaní knihy je úkol pro jednoho, její vydání vyžaduje nadání, vášeň a srdce mnohých.

Ráda bych poděkovala profesionálnímu vydavatelskému týmu Minotaur Books za to, že vždycky udělali víc, než museli, aby mi pomohli vdechnout život sérii o Kate Burkholderové: Charlesi Spicerovi, Sally Richardsonové, Andrewu Martinovi, Matthewu Baldaccimu, Jennifer Enderlinové, Jeanne-Marie Hudsonové, Sarah Melnykové, Hectoru DeJeanovi, Kerrymu Nordlingovi, April Osbornové, Davidu Rotsteinovi, Courtney Sanksové, Stephanii Davisové. A pochopitelně nemohu nezmínit milovaného zesnulého Matthewa Sheara, který nám všem moc chybí. Srdečné díky vám všem!

Ráda bych také poděkovala Trishe Jacksonové, mé báječné redaktorce z Pan Macmillan, za všechny geniální návrhy a redakční zkušenosti. A pochopitelně za ten báječný čaj v Glasgow! Bylo mi skutečně potěšením tě konečně poznat.

Děkuji také mé drahé přítelkyni a neobyčejné literární agentce Nancy Yostové. Jsi hlasem rozumu a jde ti, nač sáhneš. Děkuji za tvé vedení, nehynoucí podporu a za to, že mi vždycky vykouzlíš na tváři úsměv.

Bylo by neodpustitelné nezmínit skupinu žen, které jsou mi inspirací a spolupachatelkami. Znamenáte pro mě mnohem víc než jen skupinu literárních kritiků. Jste mé nejlepší přítelkyně, píšící sestry, vnukáte mi nápady a stojíte za vším, co je zábavné. Mám ráda každou z vás: Jennifer Archerovou, Anitu Howardovou, Marcy McKayovou, Jennifer Millerovou, April Redmonovou a Catherine Spanglerovou.

A jako vždy chci poděkovat svému manželovi Ernestovi za to, že se mnou vytrval od začátku toho blázince, v nějž se někdy život spisovatele promění. Miluji tě.

„Minulost nechť pohřbí své mrtvé.“

– Henry Wadsworth Longfellow, Žalm života 

PROLOG

8. března 1979

Zdálo se mu o pneumatických bruskách poletujících po nejlepším sukovitém dřevě a čepování vyrobeném tak dokonale, že člověk nerozeznal jednotlivé čepy a dlaby. On a jeho datt pracovali na skříňce do kuchyně, po níž jeho mamm toužila od chvíle, kdy zahlédla podobnou ve starožitnictví v Painters Millu. Nemohl se dočkat, jak se mamm bude tvářit, až ji uvidí…

Čtrnáctiletý Billy Hochstetler sebou trhl a probudil se. Nebyl si jistý, co jej vlastně vzbudilo. Hluk zdola. Nebo možná déšť bubnující do střechy. Ležel ve své měkké teplé posteli a pokoušel se vrátit do snu, ale marně, srdce mu bušilo jako splašené, aniž věděl proč. Zíral do tmy a naslouchal, ale ozývalo se jen rachocení hromu a šplíchání vody z okapu nad jeho oknem. Budou tam muset s datt vylézt po žebříku a okap opravit.

„Billy?“

Právě začínal dřímat, když jej probral šepot mladšího bratra. „Spi dál,“ zasténal.

„Něco jsem slyšel.“

„Neslyšel. Spi, než všechny probudíš.“

„Dole někdo je. Englischers.“

Billy se opřel o loket a zamračil se. Malému Joeovi bylo čerstvých osm a v příliš velké noční košili vypadal tak roztomile, že se Billy nakonec musel usmát, přestože ho bratr vzbudil. „Jenom se bojíš bouřky. Srábku.“

„Nene!“

„Pst.“ Billy se zasmál. „Chceš spát tady?“

„Ja!“ Chlapec doběhl k posteli a skočil do ní jako do potoka, kde si chce zaplavat.

Když se však k bratrovi přitulil, zaslechl to i Billy. Zvuky zdola. Zadunění, skřípot dřeva o dřevo. Zadíval se na Joea. „Slyšel jsi to?“

„Já ti to říkal.“

Billy se překulil, vzal z nočního stolku kapesní hodinky a zamžoural na ciferník. Bylo půl čtvrté ráno. Datt vstává až za hodinu. Co se to dole děje?

Billy vylezl z postele a došel k oknu. Roztáhl závěsy, zadíval se na štěrkovou příjezdovou cestu. Nic zvláštního neviděl. Žádnou bryčku ani automobil. Ve stodole se nesvítilo. V oknech dílny a prodejny byla tma.

Popadl ze židle kalhoty. Právě když si je natahoval, zaslechl z ventilačního otvoru v podlaze tiché hlasy. Doma mluvili vesměs pensylvánskou němčinou. Ale ten, kdo byl dole, mluvil anglicky. Kdo to u nich může uprostřed noci být?

„Kam jdeš?“ zašeptal malý Joe.

Billy se otočil na bratra, který se přikryl až po bradu.

„Radši spi.“

„Chci s tebou.“

„Tiše.“ Billy si natáhl košili, otevřel dveře a pustil se po schodech dolů, napůl v očekávání velké porce matčina ranního masového nákypu.

„Datt?“ zavolal. „Mamm?“

Slyšel však jen šoupání bot po prkenné podlaze. Když vešel do kuchyně, oslepilo jej světlo baterky.

Zaclonil si oči rukou. „Kdo je to?“

„Sklapni!“ štěkl mužský hlas.

Billy se úlekem zapotácel. Mimo kužel světla spatřil muže v džínové bundě, s pletenou kuklou přetaženou přes obličej. Vzápětí jej popadly hrubé ruce a vtáhly do kuchyně. „Padej tamhle! Na kolena!“

V tu chvíli Billy spatřil mamm a datt klečet na druhé straně za kuchyňským stolem s rukama za hlavou. Pocítil strach jako úder kladivem. Roztřeseně obešel stůl. Kdo je ten Englischer? Co tu dělá? A co chce?

Poklekl vedle mamm. Nikdo nepromluvil. Billy se předklonil a zachytil pohled svého otce. Doufal, že mu ukáže, co dělat. Willis Hochstetler si vždycky věděl rady.

„Bůh se o nás postará,“ zašeptal otec pensylvánskou němčinou.

„Zavři hubu!“ Muž vytáhl zpoza pasu kalhot pistoli a namířil na ně. „Ruce vzhůru! Za hlavu!“

Billy zvedl ruce, ale třásly se mu tak, že stěží dokázal proplést prsty.

„Kde je světlo?“ chtěl vědět útočník.

„Vedle sporáku je petrolejka,“ odpověděl Willis. Muž došel ke sporáku, popadl lampu a vrazil ji Billymu. „Zapal ji.“

Billy vyskočil a došel ke kuchyňskému pultu. Umiňoval si, že bude statečný. S mužovým pohledem v zádech vytáhl ze zásuvky zápalky a škrtl. Pomyslel na malého Joea nahoře a modlil se, aby bratr tvrdě spal.

„Dej to sem.“

Billy podal petrolejku muži, který mu ji vytrhl tak prudce, že z ní vyšplíchl petrolej.

„Zpátky k nim a ticho.“

Billy zaujal místo vedle mamm a v duchu prosil Boha, aby si zkrátka vzali, co chtějí, a odešli.

Do kuchyně vešel další vetřelec s kapesní svítilnou v jedné ruce a pistolí v druhé. Byl podsaditý, měl blond vlasy a přes ústa a nos přetažený šátek. Upřel oči na Billyho otce. „Kde máte peníze?“

Billy na svém datt ještě nikdy neviděl strach. Až dnes. Při pohledu na druhého ozbrojeného muže se mu odrazil v očích. Zorničky se mu rozšířily. Rty zachvěly. Billy chápal, že se otec nebojí o své bezpečí nebo o peníze, jež vydělal tvrdou prací. Měl strach o život své ženy a dětí.

„Ve skříňce nad sporákem je sklenice,“ vypravil ze sebe datt.

Blonďák, jemuž oči svítily dychtivostí, kterou Billy nechápal, došel ke sporáku a zprudka skříňku otevřel. Vytáhl starou sklenici od arašídové pomazánky, odšrouboval víčko a vysypal peníze na pult.

Billy sledoval dvacetidolarové, desetidolarové a pětidolarové bankovky. Přinejmenším měsíční výtěžek z prodeje.

„Kdybyste byl v nouzi a požádal, byl bych vám nabídl práci a poctivý plat,“ poznamenal Willis Hochstetler.

Blonďák na to nic neřekl.

„Mamm?“

Billy se otočil ke dveřím do kuchyně, v nichž stál malý Joe a hubené nohy mu čouhaly z noční košile jako bledé tenké kosti. Billy poklesl na duchu, když si všiml, že za ním stojí Hannah, Amos a nejmladší Edna.

„Die kinner.“ Jejich mamm vstala. „Die zeit fer in bet tis nau.“ Běžte hned do postele.

„Co děláš?“ Blonďák se otočil a namířil na ni zbraň.

„Vrať se sem!“

Ale mamm pokračovala k dětem. Soustředila se jen na ně, jako by muže vůbec nevnímala.

„Řekni jí, ať si klekne zpátky!“ Muž v džínové bundě mířil na datt. „Dělej! Řekni jí to!“

„Wanetto,“ pronesl datt. „Poslechni ho.“

Jako by maličká Edna vycítila zlou situaci, rozplakala se. Hannah zrovna tak. Dokonce i Joe, který se ve svých osmi letech považoval za muže na pláč příliš dospělého, se rozplakal.

Mamm si klekla a sevřela děti v náruči. „Ššš.“

„My si neděláme prdel!“ Blonďák přiskočil k Billyho matce a pokusil se ji od dětí oddělit. „Vrať se na místo!“

„Jsou to děti.“ Vytrhla se mu a znovu své potomky objala. „Ničemu nerozumí.“

„Mamm!“ Billy se nechtěl ozývat, to slovo se mu přesto vydralo z hrdla.

„Wanetto.“ Datt vyskočil.

Třeskl výstřel. Ten zvuk rezonoval Billymu v hlavě jako rázová vlna. Jako kulka, která proniká vodou a chvění se šíří do všech stran. Datt se zapotácel, ve tváři překvapený výraz.

V domě se rozhostilo ticho, jako by všichni uvízli ve vzduchotěsné nádobě.

„Datt?“

Billy se stěží zmohl na slovo. Jeho otec klesl na jedno koleno, padl tváří dolů a zůstal nehybně ležet. Billy tajil dech a modlil se, aby otec vstal. Jenže ten se ani nepohnul. Blonďák se prudce otočil a zůstal zírat na svého komplice v džínové bundě. „Proč jsi to udělal?!“ zařval.

V kuchyni se rozpoutala vřava. Muži do sebe strkali, handrkovali se. Rozčilené výkřiky podkresloval nářek mamm a pláč dětí. Ta děsivá kakofonie se rozléhala celým domem.

Billy si ani neuvědomil, že se připlazil k otci. Nevšiml si teplé krve na svých rukách, chytil Willise za rameno a přetočil jej. „Datt?“

Willis Hochstetler měl otevřené oči, scházela v nich však jiskra. Ve tváři byl sinalý, rty mu začínaly modrat.

„Probuď se.“ Billyho ruce spočinuly nad krvavou skvrnou na otcově košili. Nevěděl, co si má počít, jak mu pomoct. „Co mám dělat?“ naříkal.

Ale datt už s nimi nebyl.

Zadíval se na muže, který otce zastřelil. „Dal vám ty peníze!“ vykřikl. „Proč jste to udělal?“

„Drž hubu!“ zavrčel chlap, ale v očích pod maskou mu probleskoval strach.

„Padáme vocaď!“ křikl ten druhý.

„Dej ty prachy do tašky!“

Billy matně vnímal, jak někdo křičí. Jeho mamm nebo sourozenci. Nebo možná on sám.

Do kuchyně vpadl třetí muž v modrých džínách a mikině, s obličejem zakrytým jakousi průsvitnou látkou. Ukázal na Billyho. „Seber ty děcka a padejte do sklepa. Hned!“ Děti se shlukly kolem mamm, naříkaly, obličeje červené a uplakané.

„Neubližujte jim.“ Mamm se prosebně zadívala na toho člověka.

Billy zachytil její pohled, mlčky ji vybízel, aby šla do sklepa s nimi. Když se však zvedla, muž v džínové bundě ji popadl za rameno.

Ti tři si vyměnili pohled a Billymu se udělalo zle. Bylo mu teprve čtrnáct, a přesto pochopil, že jakkoli byl tento okamžik strašný, to nejhorší teprve přijde.

Blonďák pozvedl pistoli a namířil Billymu na obličej.

„Seber ty ostatní a běžte do sklepa.“

Billymu to vůbec nemyslelo. Celé tělo otupělo. Hnal své sourozence automaticky ke dveřím do sklepa. Pokoušel se je uklidnit. Otevřel dveře a vystrkal děti na schodiště. Než sám překročil práh, ještě se ohlédl na mamm. Blonďák ji držel za paži a tlačil k obývacímu pokoji. Druhý ji držel za zátylek. Někdy během té chvíle se jí roztrhla noční košile a bylo jí vidět spodní prádlo.

Billy se chtěl vrátit do kuchyně, ale muž s látkou přes obličej mu zabouchl dveře před nosem. Vzápětí zacvakla západka. Tma je obklopila jako hlína zasypanou rakev. Billy zkusil vzít za kliku, ale dveře se ani nepohnuly. Slyšel za sebou mladší sourozence, kteří znovu naříkali a popotahovali. Chápal, že je na něm udržet je v bezpečí.

„Billy, mám strach.“

„Já chci mamm.“

„Proč se datt neprobudil?“ vzlykla Hannah.

„Tiše.“ Billy spolkl paniku a otočil se k nim. Skrovné světlo vycházející zpod dveří ozařovalo jen tolik, aby viděl, jak se jim lesknou slzy na tvářích. „Joe, tamhle na ponku je petrolejka. Dojdu pro ni.“

Billy se bez otálení pustil dolů po schodech. Na hliněné podlaze zahnul doleva a pohmatu našel cestu k ponku, kde mamm vyráběla mýdlo. Přejel rukou po povrchu, cosi porazil, pak se konečně dotkl petrolejky. Nahmatal i zápalky vedle ní a zapálil knot.

„Joe.“ Vrazil petrolejku bratrovi. „Budeš statečný a dohlédneš na sestry.“

Chlapec převzal lucernu. „A-ale kam jdeš?“

„Jdu pro mamm.“ Billy ani sám nevěděl, co udělá, dokud to nevyslovil. Vrhl se k oknu v úrovni terénu. Bylo však příliš vysoko a žebřík nikde. Billy se rozhlédl. Dřevěné regály byly plné nářadí, zavařovacích sklenic a hliněných hrnců. Pak si všiml staré pračky v koutě.

„Pomoz mi sem dokulit tu pračku.“

Malý Joe polkl vzlyky, předal petrolejku Hannah a pospíchal k pračce. Stará kolečka vyrývala hluboké stopy do hliněné podlahy, jak ji kutáleli k oknu.

Billy se vytáhl na kraj vany, potom se postavil na pračku a loktem rozbil sklo v okně. Ohlédl se přes rameno. V mihotavém světle petrolejky viděl sourozence, kteří se choulili opodál. Uplakané tváře, roztřesené rty.

„Vrátím se s mamm,“ řekl jim. „Slibuju.“

Sevřel okenní rám oběma rukama, vytáhl se nahoru a prolezl skrz. A byl venku. Mrholilo. Někde v dálce rachotil motor. Billy se otočil a spatřil vzdalující se světlomety. Auto už bylo v půli cesty k silnici. Billy se modlil, aby je chytil, než se dostanou tam. Rozběhl se za autem. Štěrk se mu zařezával do bosých chodidel, chlapec však bolest nevnímal. Zprudka oddechoval. Netušil, jak je zastaví. Neměl žádný plán. Věděl jen, že nesmí dopustit, aby jeho mamm odvezli.

Auto už bylo málem u silnice, když je doběhl. Utíkal podél vozu a bušil dlaněmi do okna. „Zastavte! Zastavte!“

Pneumatiky zakřupaly na štěrku a auto se zastavilo. Billy zůstal stát před řidičovými dveřmi. „Chci mamm!“

Dveře se rozlétly. Billy zahlédl, jak se jeho mamm uvnitř pokouší vyprostit ze zadního sedadla. „Billy! Ne! Uteč! Uteč!“

Řidič jej zasáhl pěstí do obličeje. Billy zavrávoral, do nosu mu vystřelila bolest. Přistál na zádech, uhodil se do hlavy. Matně vnímal, jak se mu bahno vsakuje do košile. Zvuk pneumatik křupajících na štěrku. Zápach výfukových plynů.

Zasténal, zvedl se na všechny čtyři. Vůz právě zatáčel na silnici a Billyho přemohlo zděšení. „Mamm!“ zavřískl. Chtěl se za vozem pustit, vtom si však všiml zvláštní oranžové záře nad korunami stromů. Nechápavě se otočil k domu. Hrůza jej přimrazila na místě. Spatřil žluté plameny. V tu chvíli si vzpomněl na petrolejku.

Z hrdla se mu vydral výkřik a vzápětí už se hnal zpátky k domovu. Proběhl zahradou k oknu do sklepa, jímž prve vylezl ven. Z okna se linul hustý kouř. V Billym se všechno sevřelo hrůzou.

„Joe! Hannah!“ Vrhl se na břicho a strčil hlavu do okna. Ve tváři pocítil vlnu žáru, pálily jej oči. Sotva tři metry od něj žluté jazyky olizovaly strop. Vzduchem se nesl kyselý zápach pálícího se plastu.

Zoufale se rozhlédl. „Pomoc!“ vykřikl.

Strčil obě nohy do okna, žár a kouř mu však zabránily pokračovat. Cítil, jak se na něm škvaří oblečení. Cítil, jak mu z toho strašného žáru naskakují puchýře na chodidlech.

Znovu volal své sourozence, odpovědi se však nedočkal.

Slyšel jen syčení kouře deroucího se z okna a hukot plamenů, které stravovaly dům.

KAPITOLA 1 

Současnost 

Už dávno nezůstal v baru do zavíračky, zvlášť ne v takové díře, jako byl saloon Ohrada. Hudba tu hrála moc nahlas, pily se samé patoky a osazenstvo bylo příliš mladé a neurvalé na to, aby si odsud člověk odnesl víc než bolehlav. Zkrátka to poslední místo, kde byste našli muže jako on. Poslední místo, kde by chtěl být. Dnes večer však přímo dokonale ladilo s jeho rozpoložením. Bylo to místo temné a anonymní – nikdo si na něj nebude pamatovat.

Prozatím obdržel čtyři vzkazy, každý znepokojivější než předchozí. První objevil ve schránce minulý týden. Vím, co jsi udělal. Druhý byl přilepený ke stínítku v jeho lexusu. Vím, co jste udělali vy všichni. Třetí našel ležet za dveřmi ze zahrady do kuchyně. Sejdi se se mnou, jinak půjdu na policii. Každý vzkaz byl napsaný modrým inkoustem na listu linkovaného papíru z bloku, roztrženém napůl. Čtvrtý vzkaz byl dnes večer přilepený ke vchodovým dveřím. Farma Hochstetlerových. 01.00 hodin. Přijď sám.

Zpočátku přesvědčoval sám sebe, že smysl těch vzkazů nechápe. Ve světě se děje spousta šílených věcí. Koneckonců je úspěšný. Má hezký dům. Žije si pohodlně. Jezdí v drahém autě. V očích některých se tím stává lovnou zvěří. Terčem. Někdo jiný zatoužil po tom, co má, a je ochotný udělat cokoli, aby to získal.

Každý vzkaz zmačkal a hodil do koše. Snažil se na ně zapomenout. Věděl však, že se ten problém sám nevyřeší.

Vím, co jste udělali vy všichni.

Někdo ví, co nemá. O něm. O těch ostatních. O té noci.

Ví věci, které přece nikdo vědět nemůže.

Leda by u toho byl, dodal tichý hlásek v jeho hlavě. Pátral v mozku, pokoušel se přijít na to, o koho by mohlo jít. Existovalo jediné vysvětlení: někdo ho bude vydírat. Jenže kdo?

A pak si jí všiml, předevčírem šla v noci po ulici kolem jeho domu. Když se ale zastavil, aby si ji lépe prohlédl, najednou byla pryč. Zapochyboval, jestli ji vůbec viděl. Možná ho jen trýzní svědomí.

Už léta s ostatními nemluvil, když však našel třetí vzkaz, obvolal je. Nikdo z nich prý žádnou podezřelou korespondenci neobdržel. Slíbili, že mu dají vědět, kdyby se to změnilo. Pokud někdo z nich věděl víc, než tvrdil, neprozradil se.

Po nalezení čtvrtého a posledního vzkazu strávil večer jako obvykle. Objednal si čínu s donáškou a podíval se na film. Potom rozlomil pečeť na láhvi skotské Macallan, kterou mu dala dcera před dvěma lety k Vánocům. O půl dvanácté, neklidný a nervózní, otevřel skříňku se zbraněmi, nabil walthera ráže.380 a strčil si ho do kapsy bundy. Popadl klíče a rozjel se lexusem do jediného podniku v okolí, kde měli ještě otevřeno: do saloonu Ohrada.

Nyní seděl u zadního stolu, v uších mu zněl drsný rock a v žaludku ho pálily dva panáky naředěné skotské. Sledoval hodiny na stěně a čekal.

Vím, co jste udělali vy všichni.

Pozoroval dvě dívky, které ještě nebyly ani tak staré, aby směly legálně pít, jak míří na taneční parket. Vytáhl z kapsy iPhone a našel telefonní číslo. Na telefonát už bylo pozdě, zvlášť protože šlo o muže, který pro něj byl v poslední době sotva víc než cizí člověk. Proto se nakonec uchýlil k textové zprávě.

Mame se sejit. Pak ti zavolam, jak to dopadlo.

Chvíli váhal, nakonec zprávu odeslal, upíral oči na displej a přesvědčoval se, že není možné, aby někdo věděl, co provedl. Od té doby uplynulo pětatřicet let. Celá věčnost. Oženil se, vybudoval úspěšnou realitní kancelář, vychoval čtyři děti a rozvedl se. Momentálně už byl napůl v penzi. Dědeček a vážený člen zdejší komunity. Na tu noc dávno zapomněl. Nebo se o to alespoň pokoušel.

Někdo to ví.

Pocítil plíživý děs. S povzdechem vrátil telefon do kapsy a opět pohlédl na hodiny. Téměř jedna. Čas vyrazit. Dopil, sebral ze stolu klíče a vyšel z lokálu.

O deset minut později už jel na sever po Old Germantown Road. Lilo tak, že stěží viděl dělicí čáry.

„Koukej na cestu,“ zabručel si pro sebe, zvuk vlastního hlasu jej utěšoval.

Celé ty roky věřil, že už nad ním minulost nemá moc. Někdy dokonce dokázal přesvědčit sám sebe, že k tomu incidentu vůbec nedošlo. Že jde jen o opakující se noční můru, záchvat přílišné představivosti. Ale o nocích, jako byla ta dnešní, se pravda vždycky připlíží a utáhne se vám jako smyčka kolem hrdla. A věděl – vždycky to věděl – někde v hloubi té pulzující rakovinotvorné hmoty, jíž bylo jeho svědomí, že některé hříchy nelze odpustit nikdy. Za to, co udělal, dluží pokání. A vždycky tušil, že jednou se osud nebo Bůh – nebo možná sám Satan – postará, aby svůj dluh splatil.

Sevřel volant a předklonil se, takže měl nos jen kousek od čelního skla. Déšť bubnoval do střechy stejně hlasitě jako kroupy do plechového okapu. Z přehrávače se linul přízračný hlas Jima Morrisona. O podobných nocích bylo na hudbě cosi uklidňujícího. Jasný důkaz života, připomínala mu, že tam venku jsou další lidé, necítil se pak tak izolovaný a sám. Přísahal by před Bohem, že tatáž píseň hrála i tu noc.

Nakrátko sklopil oči a přeladil rádio na jinou stanici. Když vzhlédl, stála tam, na silnici, jen pár metrů od nárazníku. Dupl na brzdu. Lexus dostal smyk. Světla jako šílená prolétla deštěm a svezla se po kmenech stromů. Vůz se otočil o sto osmdesát stupňů, než zastavil, obrácený do protisměru.

Po několik úderů srdce zůstal sedět, namáhavě dýchal a svíral volant, až jej bolely klouby. Na duchy nevěřil, jenže jak jinak vysvětlit, co právě viděl? Wanetta Hochstetlerová je už pětatřicet let mrtvá. Nepochybně ho šálí smysly opojené alkoholem.

V obavách, aby se neobjevil policista a nenašel ho sedět v autě uprostřed noci s třesoucíma se rukama a dechem čpícím whisky, nakonec vůz otočil. Odjet však nedokázal. Ne dřív, než se přesvědčí. Mžoural na silnici, ale v záři předních světel nyní neviděl nikoho, na vozovce ani za krajnicí. Když si všiml staré poštovní schránky, projel jím nepříjemný pocit. Ta schránka byla za uplynulá desetiletí poničená – výrostky s pivními láhvemi a baseballovými pálkami –, a dokonce schytala pár broků, ale i přesto bylo jméno na ní stále čitelné: HOCHSTETLER.

Nevzal si sice pláštěnku ani baterku, ale nemohl nevystoupit. Uvědomoval si, že má v kapse pistoli, nijak ho to však neuklidnilo, neměl o nic větší pocit bezpečí. Nechal motor běžet, zvedl si límec bundy a otevřel dveře. Vystoupil ven do tmy a ve tváři ucítil dešťovou spršku. Voda mu tekla za límec, chlad mu sevřel zátylek jako prsty hrobníka.

„Kdo je tam?“ zavolal.

Obešel automobil, zkontroloval nárazník a kapotu. Žádná promáčklina. Žádná krev. Jen pro jistotu osahal i dveře u spolujezdce. Ani škrábnutí. Nikoho nesrazil, člověka ani nic jiného. Jen ho šálí unavené oči…

Ještě stál přede dveřmi na straně spolujezdce, když se znovu vynořila ze tmy a mlhy. Při pohledu na ni ztuhl strachy. Ne, bylo to něco horšího než strach. To vědomí, že se spletl. Že čas neodpouští, byť by si to člověk přál sebevíc – přišla chvíle zúčtování.

Šaty se jí lepily k dosud štíhlému, pevnému a ohebnému tělu. V dešti a tmě jí neviděl dobře do obličeje, ale její ústa s plnými rty stále připomínala okvětní plátky růží. Dlouhé vlasy jí ještě nezačaly šedivět. Uvědomoval si, jak je nesmyslné, aby před ním stála po všech těch letech a vypadala jako tenkrát. Po tom, co se jí stalo. Co jí udělali.

„Nemůžeš to být ty.“ Z hrdla se mu vydral hlas starce na smrtelné posteli, který se dáví vlastními hleny a prosí o zázrak, který nenastane.

Usmála se, až jej zamrazilo. „Zdáš se překvapený, že mě vidíš.“

„Jsi mrtvá.“ Přejel si roztřesenými prsty po obličeji, zamžikal, aby dostal vodu z očí. Když je však otevřel, měl ji před sebou dál, živou a známou, ženu, která jej navštěvovala v nočních můrách už pětatřicet let. „Jak…?“ Aniž z něj spustila oči, otevřela dveře u řidiče a vypnula motor. S klíčky v ruce obešla automobil a odemkla zavazadlový prostor. Zámek cvakl a víko kufru se otevřelo.

„Vlez dovnitř,“ pronesla.

Když se nepohnul, vytáhla revolver a namířila mu na prsa. Pomyslel na walthera v kapse a napadlo ho, jestli by zbraň stačil vytáhnout, než by ho zastřelila.

Zvedl ruce. „Co chceš?“

Přistoupila blíž a hlaveň revolveru se mu zastavila sotva půl metru od čela. Ruku měla pevnou, prst na spoušti.

„Dělej.“

Neovladatelně se roztřásl. Nastoupil do kufru a zvedl k ní oči. „Nechtěli jsme. Přísahám, že jsme nechtěli.“

Výstřel už neslyšel.

Belinda Harringtonová stála na verandě otcova domu a bušila na dveře s takovou vervou, až se otřásaly v rámu.

„Tati?“ Chvíli počkala, poté do dveří opět několikrát udeřila. „Tati? Jsi doma?“

Už ho sháněla dva dny, ale nebral telefon. To nebylo nic neobvyklého; potrpěl si na nezávislost. Vědělo se o něm, že když se mu nechce, zkrátka hovory nebere. Přesto byly dva dny dlouhá doba. I na Dalea Michaelse.

Přiložila dlaně k ústům a zavolala na něj: „Tati!“ Pohledem sklouzla ke stodole o nějakých dvacet metrů dál a poprvé si všimla, že vrata jsou pootevřená. Otce sice nikdy nevykradli, přesto úzkostně dbal na bezpečnost. Nenechal by vrata stodoly otevřená, zvlášť kdyby se chystal mimo domov. Belindy se opět zmocnilo nepříjemné tušení. Šel snad nakrmit slepice a upadl? Leží tam, nemůže vstát a čeká na pomoc? Ne že by k takovým incidentům docházelo, ale stát se může cokoli. Co když dostal infarkt?

Belinda si přetáhla bundu přes hlavu a rozběhla se po štěrku ke stodole. Silně se rozpršelo, a než k budově doběhla, boty i lemy nohavic měla mokré. Otevřela vrata dokořán, vstoupila do stodoly a setřásla ze sebe vodu. Uvnitř byla tma, prostor byl cítit slepičinci a plesnivým senem. O pár metrů dál hrabaly tři bantamky a klovaly do podlahy. Hloupí tvorové. Belinda nechápala, proč je otec vlastně chová. V polovině případů vůbec nenesly a rozhrabávaly petúnie, které tu otci na jaře zasadila. Utáhla si bundu těsněji, protože jí byla zima, rozsvítila, ale jediná žárovka moc nepomohla.

„Tati? Jsi tady?“

Čekala na odpověď, přes bušení lijáku do plechové střechy by však dost možná stejně neslyšela. Bylo tu nějakých deset míst, kudy se děravou střechou dostala voda dovnitř, na hliněné podlaze se utvořily kaluže. Aspoň měly slepice co pít.

Stodola byla obrovská, se čtyřmi rozpadajícími se koňskými stáními, vysoké trámy byly obalené pavučinami. Jako děti si sem s bratrem chodili hrát, kdysi měli dokonce poníka. Ale ji ani bratra zvířata moc nezajímala, a jakmile otec pořádně rozběhl svou realitní kancelář, proměnila se stodola v autoservis, kde se přehraboval v autech. Dodnes tu zůstal ponk s perfopanelem, nářadí však pokrývala vrstva prachu. O stěnu se opíralo nějakých deset dřevěných desek. Proti oknu, jímž dovnitř dopadalo kalné světlo, se rýsovala silueta starého kultivátoru. Když bylo jejímu bratrovi dvanáct, málem mu ten krám usekl nohu.

Belinda zamířila k ponku, na boty se jí lepila hlína z podlahy. Ještě jednou zavolala na otce a otočila se zpátky k vratům. V půli cesty k nim si napravo všimla čehosi podivného za tlustým trámem. Opatrně popošla blíž a zvedla oči. Zjistila, že se dívá na kožené podrážky bot a lemy nohavic. Zděšeně ucouvla, přejela pohledem po nohách a trupu muže. Po jedné svěšené paži. Krku ohnutém v nepřirozeném úhlu.

Unikl jí výkřik, který zněl zcela cize. Někde v hloubi duše si uvědomovala, že ta věc, která visí z trámu, je její otec. Že je mrtvý a jak je jí líto, že jeho život skončil takhle, navíc bez rozloučení. Ale šok z pohledu na jeho bezvládné tělo, ve smrti tak směšné, pocit ztráty i zármutku přehlušil.

„Tati! Panebože! Tati! Cos to udělal?“

S křikem se otočila a vyběhla otevřenými vraty ven do deště.

KAPITOLA 2 

John Tomasetti stojí u kuchyňského pultu a krájí zelené papriky. Já sedím u stolu u otevřeného notebooku a dělám, že se na něj vůbec nedívám, sepisuji e-mail starostovi Auggiemu Brockovi a nepřítomně si zoufám nad tím, jak velkou část mé práce tvoří diplomacie. Vtom se mi rozezvoní mobil.

„Záchrana,“ konstatuje Tomasetti.

Úkosem na něj pohlédnu, zvednu se a jdu si pro telefon, který vibruje na lince. Vezmu to při třetím zazvonění.

„Burkholderová.“

„Tady Glock.“

Rupert „Glock“ Maddox je jedním ze čtyř policistů, kteří tvoří posádku mého malého oddělení. Bývalý mariňák, který byl dvakrát v Afghánistánu, je dobře vycvičený, chladnokrevný a rozumný, čehož si velmi cením, zejména u policisty. Obvykle slouží první směnu, matně si však vybavím, že tenhle týden jich několik vyměnil s kolegou za noční.

„Ahoj.“ Koutkem oka sleduji, jak Tomasetti bere z prkénka cibuli a útočí na ni nožem. Nemůžu si pomoct – usměju se. „Co se děje?“

„Tísňové volání od Michaelse. Ve stodole visí na trámu chlap.“

„Sebevražda?“

„Vypadá to tak.“

„Tušíš, kdo to je?“

„Podle mě Dale Michaels.“

To jméno je mi povědomé, ale nemyslím, že bych se s Michaelsem někdy setkala. Mám dojem, že měl něco společného s rozprodáváním lukrativních stavebních pozemků v Maple Crestu. „Kdo ho našel?“

„Dcera.“

„Doktor Coblentz je na cestě?“ zeptám se na koronera.

„Měl by tu být každou chvíli.“

„Dorazím do deseti minut.“

„Rozumím.“

Vytrhnu telefon z nabíječky a otočím se k Tomasettimu, který si právě utírá ruce do utěrky. „Vypadá to, že máš na krku mrtvolu,“ konstatuje.

Přikývnu. „Podle Glocka zřejmě sebevražda.“

„Víš, o koho jde?“

„Nějaký Dale Michaels. Neznám ho.“

„Přebírá to šerif?“

„Je to v jurisdikci města, takže to patří nám.“ Ohlédnu se po láhvi argentinského cabernetu, který čeká na lince, otevřený, aby víno dýchalo, a pocítím vlnu zklamání.

„Mrzí mě to, ale musím tam.“

„Což asi znamená, že budu muset všechnu tu zeleninu nakrájet sám.“

„Nemluvě o tom, že budeš muset sám vypít všechno to víno.“ Usměju se. „Jedna z nevýhod spolubydlení s policejní náčelnicí.“

Dojde ke mně. Vezme mě kolem pasu a já se o něj opřu. Voní vodou po holení, zelenými paprikami a pak je tu ještě stopa jeho vlastní vůně, kterou jsem si zamilovala. Zavřu oči a přitisknu mu tvář na prsa. Vím, ve světle nalezení mrtvoly je to malicherné, přesto nechci odejít.

„Domácnost ti sluší, Johne.“

„Jenom mě využíváš, protože to umím v kuchyni.“

„To taky.“ Vytáhnu se na špičky a přejedu rty po těch jeho. „Možná to chvíli potrvá.“

„Počkám.“ Odtáhnu se a seberu ze židle bundu. Ohlédnu se přes rameno. Už zase drží v ruce nůž a pokračuje v krájení cibule. „Nevypij to všechno sám,“ prohodím.

„Nebuď pryč moc dlouho.“

Když vycházím ven, oba se usmíváme.

KAPITOLA 3 

Na řízení příšerná noc – větrná a bouřlivá – a cesta z Woosteru na místo činu, které se nachází těsně na hranici paintersmillské jurisdikce, mi zabere téměř dvacet minut. Dvakrát musím zpomalit – jednou protože je silnice zaplavená, podruhé protože stěrače nestíhají přívaly vody. Michaelsova farma leží u úzké silnice, která vede podél železničních kolejí, jež protínají město. Když zatočím, světlomety ozáří štěrkovou cestu, uprostřed zarostlou plevelem, a já jsem podruhé za tuto noc vděčná za auto s vysokým podvozkem. Před sebou už vidím blikající maják Glockova hlídkového vozu.

Zaparkuji za zánovním vozem Lincoln Navigator a vypnu motor. V oknech velkého tudorovského domu po pravé straně se nesvítí. Nalevo se tyčí ohromná stodola. Posuvná vrata jsou otevřená, zevnitř se line žlutá záře z Glockovy baterky. Zvednu vysílačku. „Deset dvacet tři.“

„Rozumím, náčelnice,“ ozve se dispečerka druhé směny.

„Deset dvacet osm.“

„Můžete.“

Mhouřím oči v lijáku, který se valí na čelní sklo, a začnu diktovat číslo státní poznávací značky na onom SUV. „David, Henry, Adam, tři, sedm, nula, devět.“

Na druhém konci cvakají klávesy, dispečerka zadává číslo do databáze. „Vypadá to na Lincoln nula šest. Registrovaný na Christophera Thomase Harringtona odsud z Painters Millu.“

„Deset čtyři.“ Popadnu pláštěnku a svítilnu Maglite ze zadního sedadla a vystoupím. Než si stačím nasadit kapuci, mám mokré vlasy. Vydám se ke stodole.

Vstoupím do prostoru, jímž rezonuje bubnování dešťových kapek o plechovou střechu. Rozhlédnu se po útrobách připomínajících jeskyni, s hliněnou podlahou a masivními dřevěnými trámy. Na druhé straně jednoho z těch trámů spatřím visící tělo. V té tmě toho není moc vidět, ve světle jediné holé žárovky vidím zkroucený krk a z profilu jazyk visící z úst. Dva metry nad podlahou se kývají obnošené kožené polobotky, Glock právě rozestavuje kužely a ohraničuje okolí policejní páskou. Uniformu má po vojensku vyžehlenou, boty dokonale naleštěné. Vypadá, jako by právě přišel z natáčení videa na nábor policistů.

Nalevo hned za vraty stojí žena něco přes třicet v prošívané bundě, má legíny a na nohou baleríny levandulové barvy. Tiše pláče do zmuchlaného kapesníku. Zřejmě dcera. Pravděpodobně také majitelka SUV a ta, která Michaelse našla. Její vlasy mají barvu nově vyražených měděných pencí a lepí se jí k hlavě jako mokré vývrtky. Glock jí zřejmě nabídl svou pláštěnku, má ji hozenou přes ramena. Vidím, jak se i přesto třese.

Pohlédnu jí do očí a pokývnu, aby pochopila, že s ní za chvilku promluvím, poté zamířím ke Glockovi. „Našla ho ona?“

Přikývne. „Belinda Harringtonová, bydlí v Painters Millu.“

„Už jsi s ní mluvil?“

„Jen jsem zjišťoval totožnost. Ten nebožtík tady je její táta. Prý už se ho pokoušela sehnat pár dnů. Nebral telefon, tak se za ním jela podívat. Když jí neotvíral, měla starost a šla se mrknout do stodoly.“

Podívám se na tělo a snažím se neotřást. Krk je ohnutý v ošklivém úhlu, provaz se zařezává do hrtanu. Prsty jeho levé ruky uvízly mezi provazem a kůží, jako by si to po skoku rozmyslel, ale tíha těla mu nedovolila uniknout. Nejsem odborník, ale za ty roky, co dělám policistku, už jsem pár oběšenců viděla. Tohle není čistá práce.

„To je teda způsob, jak odejít,“ utrousím tiše.

Glock vzdychne, prohlédne si tělo. „Na co asi lidi myslí, když dělají takový hovadiny?“

Nenamáhám se s odpovědí. „Našel jsi dopis na rozloučenou?“

Zavrtí hlavou. „Až sem dostaneme světlo, prohledám to pořádně.“

„Budeme muset projít i dům.“ Ukážu k mokré skvrně o velikosti talíře v hlíně pod tělem. „Tušíš, co to je?“

„Úplně ne, ale vypadá to jako něco biologického.“

Není nic neobvyklého, když oběšenému v okamžiku smrti povolí močový měchýř, ale něco mě na té skvrně znepokojuje. Sklouznu kuželem světla po těle oběti. Tehdy si všimnu tmavé skvrny na kalhotách blízko opasku. Na moč příliš tmavá. „Vypadá to jako krev,“ poznamenám.

„A do prdele.“ Glock posvítí do těch míst. „A má flek i na košili. Že by mu tekla krev z nosu? Třeba do něčeho narazil, když padal?“

„Nevím, ale musíme to zjistit.“ Oběť má na sobě tmavé kalhoty, bílou košili a sportovní bundu. Zvednu oči a tělo obejdu. A je to tak, v té malé mezeře mezi klopami předních dílů bundy zahlédnu na košili tmavou skvrnu.

„Vyfoť místo činu a oběť, ano? Podíváme se na to pořádně, jen co ho hasiči sundají.“ Ukážu na ženu, která stojí u dveří. „Půjdu promluvit s tou dcerou.“

„Jasně.“

Nechám Glocka pracovat a zamířím k ní. „Slečna Harringtonová?“

Zuřivě si utírá nos kapesníkem, který už je rozcupovaný na kousíčky, a nešťastně se ohlíží po otcově těle. Přitom sleduje, jak se k ní blížím, oči má tak vykulené, že vypadá jako sova. „Panebože. Nemůžu uvěřit, že je mrtvý.“

„Je mi to líto.“

Zavře oči a já si všimnu, jak se jí k tváři přichytila jedna umělá řasa. „Prostě nechápu, jak by mohl něco takového udělat.“

Neslyším něco podobného poprvé. Příbuzní většiny obětí sebevražd jsou v úvodu v šoku. Teprve když mají dost času uvědomit si zpětně, co oběť říkala nebo dělala v týdnech a měsících před smrtí, pochopí, že to měli celou dobu před očima. Jen to neviděli, dokud nebylo pozdě.

„Jsem náčelnice místní policie, Kate Burkholderová.“ Podám jí ruku. „Dokázala byste mi odpovědět na pár otázek?“

„Jistě.“ Stále však těká pohledem mezi mnou a otcovým tělem. „Nemohli byste ho sundat? Nedokážu se na něj dívat, jak tam visí. Ten krk… proboha.“

„Uděláme to, jakmile se sem dostanou hasiči s vybavením a světly.“ Ukážu k dílenskému ponku o pár metrů dál, zamíříme k němu. „Jsou na cestě.“

Zastavím u ponku a otočím se k ní, aby zůstala stát zády k tělu. „Kdy jste otce viděla naposledy?“

„Já nevím, asi minulý týden. Sešli jsme se na oběd v bistru LaDonna’s.“

Vytáhnu zápisník a poznamenám si to. „Byli jste si blízcí?“

Zaloví v kabelce, vytáhne další kapesník a osuší si oči. „Nevídali jsme se tak často jako dřív, ale když jsem byla mladší, měli jsme hodně intenzivní vztah. Byl dobrý táta.“ Zajíkne se, je to napůl vzlyk a napůl smích. „A miloval svoje vnoučata.“ Vzápětí se rozpláče.

Utěšování zdrcených nepatří k mým nejsilnějším stránkám, ale už jsem to dělala tolikrát, že vím, jak postupovat. Položím jí ruku na paži a povzbudivě stisknu.

„Trpěl depresemi?“

„Právě proto jsem z toho tak vedle, nic takového. Vůbec. On se nikdy nehroutil nebo tak, prostě nebyl ten typ. Byl silný… tedy ne že by lidé s depresemi byli slaboši, ale…“

„Měl nějaké zdravotní potíže?“

„V posledních letech už byl trochu pomalejší a někdy si stěžoval na kolena. A někdy před šesti měsíci mu odstranili kousek melanom z kůže. Od té doby nic. Byl zdravý jako kůň.“

„Nějaké problémy s drogami nebo alkoholem?“

„Drogy nikdy nebral, a pokud vím, moc nepil.“

„Nebyl v poslední době ve stresu?“

„O ničem se nezmínil.“

„Nějaké úmrtí v rodině? Nebo někoho, kdo mu byl blízký?“

„Ne.“

„Finanční problémy?“

„Ne. V devadesátých letech udělal terno s parcelami na Maple Crestu, takže byl celkem dobře zajištěný.“

„Měl hodně přátel, Belindo?“

„Scházel se s pár kamarády v jeho věku. Navštěvovali se, hráli poker, chodili na večeře.“

„Víte, jak se jmenovali?“

Sklopí hlavu, přitiskne si dlaně na oči. „Abych řekla pravdu, tak ne.“

„Měl přítelkyni?“ ptám se.

„Samozřejmě.“

„Mám, ano. Proč?“

„Napadlo mě, jestli nenechal nějaký vzkaz.“