Linda Castillo

Do posledního dechu

Originální název: Her Last Breath

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Text Copyright © 2013 by Linda Castillo

Published by arrangement with St. Martin’s Press.

All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8437-5 (epub)

ISBN 978-80-243-8438-2 (mobi)

Tato kniha je fikce. Všechny postavy, organizace a události v románu zachycené jsou výplodem autorčiny představivosti nebo jsou použity fiktivně.

Tuto knihu věnuji všem, kteří mé knihy čtou a zamilovali si je.

PODĚKOVÁNÍ

Jako pokaždé, když dokončím knihu, musím i tentokrát poděkovat mnoha lidem za pomoc. Především a zejména bych ráda vyjádřila dík obvyklým podezřelým, vynikajícím profesionálům z vydavatelství Minotaur Books: Charlesi Spicerovi. Sally Richardsonové. Andrew Martinovi. Matthew Shearovi. Matthew Baldaccimu. Jeanne-Marie Hudsonové. Stephanie Davisové. Sarah Melnykové. Hectoru DeJeanovi. Kerrymu Nordlingovi. April Osbornové. Davidu Rotsteinovi. Děkuji vám za všechny nápady, nekonečné hodiny tvrdé práce, za podporu a neutuchající nadšení pro sérii s Kate Burkholderovou. Doufám, že víte, jak moc si cením každého z vás.

Chci poděkovat také těm, kdo se během psaní Do posledního dechu pohybovali v „zákulisí“ a snažili se, seč mohli, rozšířit mé znalosti amišské kultury. Srdečně děkuji tobě, Denise Campbellová-Johnsonová z Doverské veřejné knihovny, že ses se mnou podělila o své vědomosti a zejména za ty dva nesmírně zábavné dny v ohijské zemi amišů. Vážím si toho, že sis na mě udělala čas, přestože máš plno práce, pobyla se mnou a provedla mě.

Mnohokrát děkuji Markovi a Salome Oliverovým z Millersburgu v Ohiu, kteří mě pozvali k sobě domů a nechali mě nahlédnout do svého života. Bylo ohromně milé posedět a popovídat si s vámi a nadchlo mě, že jsem se směla projet vaší bryčkou. Doufám, že jste z mého úsměvu poznali, jak jsem si užívala každou minutu! Jsem vděčná i svým dalším amišským přátelům z Millersburgu, kteří mi dovolili nahlédnout do chodu své domácnosti. Báječně jsem si užila společnou večeři i prohlídku vaší krásné farmy.

Děkuji Johnu a Janet Shaferovým z Killbucku v Ohiu za všechna fakta a informace, o něž jste se se mnou za ta léta podělili. Každý příběh začíná nápadem a těch jste mi vnukli vrchovatě. Mohu jen doufat, že vám na oplátku umožním ještě mnoho hodin potěšení z četby. Také bych opět ráda vroucně poděkovala náčelníku Danu Lightovi z policejního oddělení v ohijském Arcanu za podnětné poznámky a myšlenky ohledně nehod motorových vozidel. Jako vždy veškerá případná pochybení padají na mou hlavu.

Jsem zavázaná své agentce Nancy Yostové za to, že dokázala nemožné a ještě to v jejím podání vypadalo jako prkotina. Jsi vážně nejlepší z nejlepších. Velké díky patří také Divám: Jennifer Archerové, Anitě Howardové, Marcy McKayové a April Redmonové. Děkuji svým spřáteleným kolegyním-spisovatelkám Jennifer Millerové a Catherine Spanglerové za veškerou podporu po všechny ty roky. Páni, jaká je tohle jízda!

A na závěr bych chtěla poděkovat svému manželu Ernestovi, který za všech okolností zůstává na mé straně. Miluji tě.

Nejkrutější lži bývají vyřčeny potichu.

Robert L. Stevenson, Virginibus Puerisque

PROLOG

Klapot okovaných kopyt amerického klusáka na asfaltu se rozléhal pod baldachýnem korun stromů. Paul Borntrager čtyřročka koupil před půl rokem na koňské dražbě v Millersburgu, přestože o něm měl své pochybnosti. Jeho dcera Norah zvíře okamžitě pojmenovala Sampson – po největším hřebci na světě –, protože byl velký a silný. Zpočátku to se Sampsonem, který do té doby závodil na dostizích, nebylo lehké, porušoval chůzi, lekaly jej automobily a volně pobíhající psi. Ale po šesti měsících výcviku a spoustě ujetých kilometrů se ukázalo, že to skutečně byla dobrá investice. Nyní patřil k nejrychlejším klusákům, jaké Paul kdy vlastnil a měl to potěšení kočírovat. Paul byl zkrátka rád, že zariskoval.

V rukou třímal kožené otěže, pevné, ale měkké. Cinkání postroje a rytmické vrzání bryčky Paula ukolébaly do stavu tichého rozjímání. Děti se dnes odpoledne chovaly vzorně, přestože na vyšetření čekali na klinice přes hodinu. Nyní byly potichu, ale to jen protože se zastavili v Mléčné dráze, kde jim koupil zmrzlinu. Jen co zmrzlinu spořádají, začnou štěbetat a hrát hry. Paul se při tom pomyšlení usmál. Zkrátka pěkný den.

Rychle se smrákalo a ze zatažených mraků začínalo krápat. Paul doufal, že zaprší; suché léto se podepsalo na úrodě. Mlaskl, trhl otěžemi a pobídl Sampsona k prodlouženému cvalu. Ačkoli přidělal na zadní stranu bryčky světla na baterie a připevnil reflexní označení pro pomalu se pohybující vozidlo, za tmy jezdil po silnici nerad.

Englischers věčně spěchali a jezdili moc rychle. Polovinu času ani nevnímali, kam jednou, zvlášť se všemi těmi mobilními telefony a psaním textových zpráv.

„Koukni, Datt! Die sunn is am unnergeh!“

Paul se usmál a podíval se napravo, kam ukazoval jeho čtyřletý synek. Skrze krvavě červené listí javorů, jilmů a černých ořešáků podél cesty byly vidět růžové paprsky zapadajícího slunce, prodírající se mezi tmavými mraky. „Pán nás požehnal dalším krásným dnem, že?“

„Datt, David se mnou nechce hrát,“ stěžovala si zezadu šestiletá Norah.

Mamm učila malou Norah posledních pár dnů tleskanou a dívenka neustále požadovala po starším bratrovi, aby hrál s ní. „Asi to nejde, když jí zmrzlinu,“ zkusil to Paul.

„Jenže on už ji snědl.“

Osmiletý David, jeho nejstarší potomek, vystrčil hlavu z bryčky a podíval se na otce. „Tleskaná je pro holky, datt. Nechci si s ní hrát.“

Paul se přes rameno ohlédl na dceru. „Na tom něco je, Norah.“

Holčička se posunula vedle bratra a položila mu ruku na rameno. Prsty měla od rozteklé čokoládové zmrzliny.

„Já to nikomu nepovím,“ prohlásila se smrtelnou vážností. Paul se musel smát. Zaplavila jej tak silná láska k jeho dětem, až ho zabolelo srdce. Ne poprvé toho dne děkoval Bohu za všechna požehnání, jichž se mu dostalo.

„Už jsme skoro doma,“ řekl. „Co kdybys mi místo toho zazpívala písničku, která se k tleskané zpívá?“ navrhl. Soustředil se na křižovatku, k níž se blížili, pro případ, že by se Sampson polekal projíždějících vozidel.

Sevřel otěže pevněji a předklonil se, aby viděl, jestli něco nejede. Přes hustý porost po obou stranách silnice nebyl nejlepší rozhled, ale žádná světla nezahlédl. Neslyšel motor ani křupání kol na štěrku. Považoval tedy za bezpečné jet dál.

Vzadu v bryčce začala Norah zpívat Had leze z díry.

Had leze z díry,

vystrkuje kníry,

bába se ho lekla…

Paul slyšel, jak si děti začaly tleskat, Norah zřejmě bratra přemluvila. Usmál se pro sebe. Dcerka byla výborná vyjednavačka a měla silnou vůli, stejně jako její matka.

Už byli téměř v křižovatce a na silnici nikde nikdo. Paul mlaskl na Sampsona, aby zrychlil, a začal si prozpěvovat s dětmi. „Jen se bábo nelekej, na kolena neklekej.“

Zničehonic se ozvalo hlasité zaburácení motoru, jako by z oblohy padalo letadlo. Vpravo se objevila řičící černá stvůra. Paul pocítil vlnu adrenalinu. Bodnutí strachu. Příliš pozdě zatáhl za otěže a křikl: „Hou!“

Hřebcovy ocelové podkovy uklouzly na asfaltu.

Náraz Paulem prudce trhl. Uslyšel tříštění skla a dřeva. V boku ucítil palčivou bolest a vzápětí vyletěl do vzduchu. Bryčka se rozprskla na tisíc kousků. Paulovi se zdálo, že zaslechl dětský výkřik, hned na to se prudce zvedla zem a narazila do něj.

Než se nadál, ležel na zemi s obličejem přimáčknutým k hlíně. Do tváře ho píchala stébla suché trávy. V ústech cítil krev. Pomalu mu docházelo, že je vážně zraněn. Paul však dokázal myslet jen na děti. Kde jsou? Proč mlčí? Musí se k nim dostat, zkontrolovat, jestli jsou v pořádku.

Drahý Pane, prosím, dohlédni na mé děti.

Pokusil se pohnout, zasténal námahou, ale tělo ho odmítlo poslouchat. Nemohl se pohnout ani promluvit. Napínal uši, jestli aspoň zaslechne jejich hlasy, pláč, jakékoli známky života. Slyšel však jen ticho, pleskání dešťových kapek o asfalt a šepot větru mezi stromy.

KAPITOLA 1

Když se dá do deště, tak lije. Jedno z oblíbených pořekadel mé mamm z dob mého dětství. Jako dítě jsem jeho skutečný význam nechápala a ani jsem o něm nepřemýšlela. V očích amišské dívky, jíž jsem bývala, čím bylo čehokoli víc, tím líp. Svět kolem mě byl jako rychle proudící řeka plná bílých zpěněných peřejí a hlubokých tůní plných tajností, jež jsem nedokázala rozluštit. Dychtila jsem se po té řece plavit, potápět se do všech tmavých průrev a odhalit jejich bedlivě střežená tajemství. Teprve když mi bylo přes dvacet, zjistila jsem, že se řeka může vylít z břehů a způsobit ničivé záplavy.

Mamm už nežije a já nejsem amiškou patnáct let, často si ale na to staré pořekadlo vzpomenu, ať už jde o policejní práci nebo o můj život.

Od tří odpoledne jsem ve službě. Policejní vysílačka je od pátku podezřele tichá, což je vzácné nejen vzhledem k obvyklé situaci v Painters Millu, ale i v celém holmeském okrese. Za směnu jsem zatím zakročila jen jednou, udělila jsem pokutu za překročení rychlosti, především protože šlo o opakovaný přestupek a ten osmnáctiletý řidič nakonec někoho zabije, jestli nezpomalí. Poslední hodinu jsem objížděla vedlejší ulice a snažila se nemyslet na nic příliš závažného, zvlášť ne na agenta Úřadu pro kriminální vyšetřování Johna Tomasettiho a náš vztah, komplikovanější, než jsem kdy předvídala.

Seznámili jsme se při vyšetřování případu jatečního vraha před téměř dvěma lety. Byla to noční můra; v Painters Millu řádil sériový vrah a nechával za sebou řadu obětí. Tomasetti, tehdy agent ohijské pobočky FBI, mi při vyšetřování asistoval. Všechno navíc komplikovalo, že se mě případ dotýkal osobně. Zkrátka ty nejhorší možné okolnosti, zejména pro začátek vztahu, ať už profesního nebo jiného. Ačkoli však z toho snadno mohl být debakl biblických rozměrů, zrodilo se cosi nového, dobrého a zcela nečekaného. Ještě stále se pokoušíme nějak pojmenovat pouto, jež mezi námi vzniklo. A jemu to podle mě jde o dost líp.

Tak to se vztahy chodí. Kdybyste se sebevíc snažili, aby všechno zůstalo jednoduché, stejně se nevyhnete všem těm nepříjemným složitostem. Svým způsobem jsme se s Tomasettim ocitli na křižovatce, ve vzduchu cítím změnu. Taková změna pochopitelně nemusí být vždycky k horšímu. Ale zřídkakdy je snadná. Nerozhodnost vás může užírat, zvlášť pokud se dostanete na důležité rozcestí a nejste si jistí, kudy dál – přičemž v hloubi duše víte, že každá z těch cest vede úplně jinam.

Protože nejsem schopná svá dilemata vyřešit, sklouzávám ke starému zvyku, který mi zůstal z dob na hlídce: toužím po nějakém rozruchu. Třeba po nějaké rvačce v baru. Nebo domácím sporu. Pochopitelně bez vážných zranění. Nevím, co o mně vypovídá, že bych raději čelila dvojici vzteklých opilců, než abych se soustředila na věci, které se odehrávají v mém životě.

Právě zajíždím na parkoviště u bistra LaDonna, abych si dala sendvič se slaninou a rajčetem a k tomu černou kávu s sebou, když náhle ve vysílačce zapraská hlas naší dispečerky.

„Šest dva tři.“

Zvednu mikrofon. „Co tam máš, Jodie?“

„Náčelnice, právě volal Andy Welbaum, na Delisleské silnici došlo k ošklivé nehodě na křižovatce s čtrnáctkou.“

„Někdo zraněný?“ Zapomenu na večeři, podívám se do zpětného zrcátka a otočím vůz.

„Je tam bryčka. Prý je to ošklivé.“

„Pošli sanitku a uvědom holmeský okres.“ Zakleju, vyrazím po hlavní doleva, pustím maják a houkačku. Motor zabírá, ručička tachometru se blíží k osmdesátce.

„Jsem deset dvacet čtyři.“

V době, kdy opouštím předměstí Painters Millu, už jedu skoro stovkou. Po několika vteřinách začne svítit vysílačka, hovor se přepojí na úřad šerifa holmeského okresu. Zatočím doleva na Delisleskou silnici, klikatou asfaltku procházející lesem. Ve dne je příjemná, ovšem v noci může být sakra zrádná, zvlášť proto, že je v okolí mnoho zvěře.

Asi o kilometr a půl dál ji protíná okresní silnice číslo čtrnáct. Motor exploreru burácí, ručička tachometru dosahuje sto deseti kilometrů. Za okny se míhají černé kmeny stromů a poštovní schránky. Vyjedu na kopeček a před sebou spatřím světlomety jediného vozidla. Zatím nepřijela sanitka ani šerifův vůz, jsem na místě činu první. Nějakých dvacet metrů před křižovatkou poznávám pickup Andyho Welbauma. Bydlí pár kilometrů odsud, pravděpodobně se vracel z práce, dělá v továrně v Millersburgu. Pickup parkuje nakřivo na krajnici, jako by Andy náhle a nečekaně zabrzdil. Světla míří na rozmetané trosky čtyřkolé bryčky. Nikde nevidím koně; buďto utekl domů, nebo někde leží. Soudě podle stavu bryčky bych si vsadila na tu druhou možnost.

„Doprdele.“ Prudce zabrzdím. Pneumatiky kloužou na štěrkové krajnici. Nechám svítit maják, zapnu dálková světla, aby bylo něco vidět, a zařadím parkovací režim. Rychle popadnu zezadu dvě signalizační světla, zapnu baterku a vystoupím. Hodím aktivované svíticí trubice na zem jako varování pro případná přijíždějící vozidla. Pospíchám k bryčce.

Všechny smysly mám nastražené, do očí mě uhodí hned několik věcí. Ryšavý kůň leží na boku v jihozápadním rohu křižovatky, dosud v postroji, bez pohnutí. O deset metrů dál se nachází silně poškozená bryčka. Rozlomila se vejpůl, ale není to čistý řez. Dřevo je roztříštěné, dvě kola chybí, kolem ní v okruhu deseti metrů leží polámané kusy sklolaminátu a dřeva. Všimnu si i dalších podrobností. Dětská bota. Klobouk s plochým dýnkem mezi hnědou trávou a suchým listím.

To všechno zaregistruji ve zlomku vteřiny a vím, že je to zlé. Horší než zlé. Tohle by se dalo přežít jedině zázrakem.

V půli cesty k bryčce spatřím první oběť. Je to dítě, uvědomím si, a všechno se zastaví, jako by mi někdo přepnul spínač v mozku, celý svět se zpomalí.

„Kurva… Kurva!“ Pospíchám k oběti, klesnu na kolena. Je to malá holčička, šest, sedm let. V modrých šatičkách. Kapp se jí svezl na stranu a je nasáklý krví. Poranění hlavy.

„Beruško,“ zašeptám přiškrceně.

Dítě leží nehybně, paže rozhozené. Baculaté dlaně rozevřené a uvolněné. Ve tváři klidný výraz, jako by spala. Ale kůže má šedavý nádech. Promodralé rty jsou pootevřené, odhalují drobné dětské zoubky. Oči už se zakalily, zorničky rozostřily. Všimnu si bosých nohou – síla nárazu jí servala boty.

Automaticky zmáčknu mikrofon na klopě a ohlásím deset padesát F. Fatální nehoda. Vstanu, třesou se mi nohy. Sevře se mi žaludek, polknu šťávy, které chutnají jako ocet. Noc je tak tichá, že slyším tiché lupání motoru pickupu o pár metrů dál. Dokonce i cvrčci a noční ptáci zmlkli, jako by chtěli uctít to strašné násilí, které se tu muselo odehrát jen před pár minutami.

Hmyz poletuje v paprscích světlometů. Matně si uvědomím, že někdo pláče. Posvítím tím směrem a spatřím Andyho Welbauma. Sedí na zemi vedle pickupu s hlavou v dlaních a vzlyká. Hruď se mu prudce zvedá, z jeho úst vycházejí téměř nelidské zvuky.

„Andy, jste zraněný?“ zavolám na něj.

Zadívá se na mě, jako by nechápal, proč se na něco takového ptám. „Ne.“

„Kolik jich bylo v té bryčce? Díval jste se?“ Pustím se do hledání cestujících, vzápětí zahlédnou další oběť.

Neslyším Andyho odpověď, mířím k amišovi ležícímu v trávě u krajnice. Leží na břiše, hlavu otočenou na stranu. Na sobě má černý kabát a tmavé kalhoty. Snažím se nedívat na krvavý oceán, který prosakuje do trávy kolem, nevšímat si, jak má zkroucenou nohu a chodidlo ohnuté špatným směrem. Je při vědomí, jedním okem mě pozoruje.

Kleknu si k němu. „Všechno bude dobré,“ řeknu mu.

„Měl jste nehodu. Pomůžu vám.“

Otevře ústa. Rty se mu chvějí. Podle plnovousu je jasné, že je ženatý, hned mě napadne, jestli jeho žena neleží někde tady.

Přikryju mu dlaní ruku. Pod prsty cítím studenou kůži. „Kolik vás jelo v té bryčce?“

„Tři… děti.“

Poklesnu na duchu. Nechci najít další mrtvé děti. Pohladím ho po ruce. „Pomoc už je na cestě.“

Podívá se mi do očí. „Katie…“

Mé jméno, pronesené těmi zakrvácenými rty, mě šokuje. Ten hlas znám. Tu tvář. Pochopení je jako rána pod pás. Už to jsou roky, ale na některé věci – některé lidi – nezapomenete. Paul Borntrager k nim patří. „Paule.“ Při vyslovení jeho jména se musím zatvrdit před náporem emocí.

Chce promluvit, místo toho jen vykašle krev. Další má na zubech. Ale nejtěžší je dívat se do toho oka. O jedno přišel, druhé je však při vědomí a plné bolesti. Znám člověka uvězněného v tom rozbitém těle. Znám jeho ženu. Vím, že přinejmenším jedno z jeho dětí je mrtvé, a bojím se, že si z mé tváře tu strašnou pravdu přečte.

„Nezkoušej mluvit,“ nabádám ho. „Podívám se po dětech.“

Oko zaplní slzy. Vstávám a odcházím a cítím na sobě jeho pronikavý pohled. Rychle pročesávám okolí svítilnou a hledám oběti. Z dálky už je slyšet siréna, uleví se mi, že je pomoc na cestě. Vím, je to zbabělé, ale nechci na to být sama.

Myslím na Paulovu ženu Mattie. Kdysi bývala má nejlepší kamarádka. Nemluvily jsme spolu dvacet let. Sice jsme se odcizily, ale upřímně nevím, jak to zvládnu, jestli ji tu najdu mrtvou.

Mířím k příkopu, bláto se mi lepí na boty. Na druhé straně zahlédnu postavičku schoulenou u tlustého kmene javoru. Chlapec, asi čtyřletý. Vypadá jako panenka, malá, bezbranná a křehká. Všimnu si páry stoupající do chladného nočního vzduchu a na chvíli mi vysvitne naděje. Zpočátku si myslím, že jde o páru z jeho dechu. Když se však přiblížím, se sílícím zděšením zjišťuji, že nejde o známku života, nýbrž smrti. Vykrvácel a pára stoupá z chladnoucí krve.

Přesto dojdu k němu, pokleknu, dívám se do jeho rozbité tváře a dokážu myslet jen na to, že tohle by se žádnému dítěti nikdy nemělo stát. Oči a ústa má otevřené. Na straně hlavy má ránu velkou jako moje pěst.

Znechuceně zavřu oči. „Proboha,“ zajíknu se a vstanu. Chvíli jen stojím, obklopená mrtvými a umírajícími, přemožená, zdrcená tím krveprolitím, plná bezmocného vzteku, protože k takovým jatkám by nemělo docházet, a přece dochází, v mém městě, pod mým dozorem, a já nemůžu udělat vůbec nic, abych kohokoli zachránila.

Pokouším se vrátit do přítomnosti a dělat svou práci, přejíždím kuželem světla po místě činu. Větve stromů šelestí ve větru, k zemi se snáší déšť listí. Z hustého podrostu se zvedají cáry mlhy, přistihnu se, jak myslím na duše opouštějící těla.

Náhle mě probere zasténání. Otočím se, posvítím doleva. Zahlédnu cosi schouleného u napůl strženého drátěného plotu, který se táhne podél stromů. Další dítě. Okamžitě vyběhnu. Asi šest metrů do něj už vidím, že jde o chlapce. Osmi nebo devítiletého. Slyším ho sténat a znovu ve mně ožívá naděje. Je to smutný zvuk, bodá jako pichlavá bolest zlomené kosti. Zároveň jsem však za ten zvuk vděčná, protože to znamená, že je chlapec naživu.

Kleknu si k němu a položím svítilnu na zem. Dítě leží na boku, levou ruku má nataženou za hlavou a zkroucenou v hrozném úhlu. Vykloubené rameno, myslím si. Možná zlomená paže. To přežije. Už jsem ale byla u tolika nehod a vím, že nejhorší bývají zranění, která nejsou vidět. Je mu vidět polovina obličeje. Oči má otevřené; když mrkne, vidím siluetu jeho řas. Bradu, hrdlo a přední díly kabátu má potřísněné krvavými skvrnkami. Obličej je zakrvácený, ale nevím, odkud krvácí, nemůžu najít žádné zranění.

Napjatě se natáhnu a pohladím ho prsty po hřbetu ruky ve snaze o útěchu. „Broučku, slyšíš mě?“

Zasténá. Nádechy se prodírají přes zaťaté zuby. Dýchá zrychleně. Hyperventiluje. Jeho ručka sebou škubne. Zanaříká.

„Nezkoušej se pohnout, zlatíčko,“ mluvím na něj. „Měl jsi nehodu, ale bude to dobré.“ Pokouším se vžít do jeho kůže, přijít na slova, která by ho utěšila. „Jmenuju se Katie. Přišla jsem ti na pomoc. Tvůj datt je v pořádku. A doktor je na cestě. Hezky lež a zkus se trochu uklidnit, ano?“

Jeho malé tělíčko se zvedne. Zajíkne se, zasténá a od úst mu odlétne sprška krve. Slyším, jak mu chrčí na prsou, zavřu pevně oči a snažím se zachovat klid. Neopovažuj se vzít si i tohohle, křičí ve mně tenký hlásek.

Cítím silné nutkání popadnout ho do náruče a odtáhnout od plotu, do nějž se zamotal. Jenže s obětí nehody se nesmí hýbat. Jestli utrpěl poranění hlavy nebo páteře, jen bych mu ublížila. Nebo ho zabila.

Chlapec zírá před sebe, mrká. Stále prudce oddechuje. Na prsou mu chrčí. Nehýbá se, nepokouší se na mě dívat.

„Sampsone…,“ zašeptá.

Nevím, o koho jde, dokonce si ani nejsem jistá, jestli jsem dobře slyšela, jestli je při vědomí a ví, co říká. Nesejde na tom. Pohladím ho palcem po hřbetu ruky. „Ššš.“ Nahnu se blíž. „Nemluv.“

Nepatrně se pohne, otočí hlavu. Jeho oči vyhledají mé. Jsou šedé. Jako Mattiiny, uvědomím si. V jejich hlubinách vidím strach a bolest, jakou by nemělo poznat žádné dítě. Rty se mu chvějí. Z očí vytékají slzy.

„Bolí…“

„Zase bude dobře.“ Přinutím se k úsměvu, ale rty mám jak z ostnatého drátu.

Chlapec se nepatrně pousměje, vzápětí jeho výraz ochabne. Pod rukou cítím, jak se tělo uvolnilo. Jeho pohled se rozostří.

„Hej.“ Stisknu mu ruku, abych ho přiměla zůstat při vědomí. „Zůstaň se mnou, kamaráde.“

Neodpoví.

Sirény už jsou blízko. Slyším burácení dieselového motoru, na místo přijíždí hasičský vůz. Křupání pneumatik, na mokrém asfaltu zastavují další vozy. Výkřiky prvních, kdo vystoupili.

„Tady!“ zavolám. „Mám tu zraněné dítě!“

Zůstanu u chlapce, dokud se za mnou neobjeví první záchranář. „My to převezmeme, náčelnice.“

Je zhruba v mém věku, vlasy má na ježka, na sobě modrou bundu s emblémem záchranky holmeského okresu. Působí schopně a zkušeně, přes rameno má záchranářskou brašnu a v podpaží páteřní límec.

„Před chviličkou byl při vědomí,“ oznamuji.

„Postaráme se o něj.“

Zvednu se a ucouvnu stranou.

Záchranář poklekne k dítěti. „Potřebuju fixační podložku!“ křikne přes rameno.

Hned za ním mladý hasič roztáhne reflexní termofólii a obejde chlapce z druhé strany. Třetí záchranář se blíží příkopem se žlutou deskou.

Nechám je pracovat a zmáčknu mikrofon na klopě. „Jodie, můžeš deset sedmdesát devět?“ Uvědomit koronera.

„Rozumím.“

Otočím se k místu, kde leží Paul Borntrager. Klečí u něj hasič a zkoumá jeho stav. Do tváře amišovi nevidím, ale nehýbe se.

Kolem se to hemží hasiči a záchranáři, ošetřují raněné a hledají další oběti. Každý policista, který někdy sloužil v hlídkovém voze, ví, že cestující, kteří nepoužívají bezpečnostní pásy – což je s bryčkami věčný problém –, mohou být katapultováni hodně daleko, zvlášť pokud jde o srážku s rychle jedoucím automobilem. Když jsem ještě jako zelenáč sloužila v Columbusu, dostala jsem se k nehodě, při níž sjel dvoumístný pickup ze silnice a skutálel se z třicetimetrového srázu. Řidič, který byl připoutaný, utrpěl těžká zranění, ale přežil. Jeho ženu, jež se nepřipásala, to vymrštilo o šedesát metrů dál. Policisté – včetně mě – ji nemohli najít dobrých dvacet minut. Posléze mi koroner říkal, že kdybychom se k ní dostali dřív, možná by přežila. Nikdo o té nehodě víckrát nemluvil. Ale zůstalo to ve mně, na tuhle lekci nikdy nezapomenu.

Přemítám, jestli byla mezi cestujícími i Mattie. V duchu si okolí dělím na segmenty. Začnu na místě srážky a postupuji směrem ven na všechny strany. Žádné další oběti nenacházím.

Po prohledání místa se vracím k Paulovi, čekám, že už bude naložen na nosítkách. Vyvede mě z míry, když spatřím jeho tělo zakryté modrou plachtou, do níž bubnuje déšť. Zemřel.

Nesmím tomu podlehnout. Nemluvila jsem s Paulem ani s Mattie kolik let. Přesto ve mně sílí cosi nezvladatelného a ošklivého. Vztek na řidiče, který nehodu způsobil. Smutek, protože Paul je mrtvý a někdo to musí povědět Mattie. Bolest, protože to zřejmě budu já.

„Ach, Mattie,“ zašeptám.

Kdysi dávno jsme byly nerozlučné – spíš sestry než kamarádky. Svěřovaly jsme se s prvními láskami i s prvními rozchody. Mattie mi byla oporou celé to léto, kdy mě amiš jménem Daniel Lapp v mých čtrnácti seznámil s násilím. Ten den mi dramaticky změnil život, ale naše přátelství přetrvalo. Když mi bylo osmnáct a rozhodla jsem se amišskou komunitu opustit, byla Mattie jedna z mála, kdo mě podpořili, ačkoli věděla, že to znamená konec našeho přátelství.

Poté, co jsem odešla z Painters Millu, už jsme se nestýkaly. Naše životy se ubíraly každý svou cestou a ty cesty se víckrát nezkřížily. Já si dokončila vzdělání a stala se policistkou. Mattie se nechala pokřtít, vdala se za Paula a založila rodinu. Celé roky jsme se chovaly jako náhodné známé, zřídkakdy mezi námi proběhlo víc než zamávání na ulici. Ale nikdy jsem nezapomněla na ty zásadní roky, kdy léto trvalo věčně a budoucnost v sobě nesla nekonečné přísliby – kdy jsme věřily snům.

Snům, které dnes večer, pro jednu z nás, vzaly definitivně za své.

Jdu k pickupu Andyho Welbauma. Je to starší dodge s rezavými fleky na kapotě. Má rýhu na zadku. Začnu u předního nárazníku, obejdu vozidlo, obhlížím škody. Ale nevidím nic jiného. Teprve tehdy mi dojde, že pickup se nehody neúčastnil.

Andy se opírá o přední nárazník blízké sanitky. Někdo mu dal pláštěnku. Už nepláče, ale třese se i pod žlutou gumou.

Zadívá se na mě. Je mu kolem čtyřicítky, plešatí a pod očima ohaře má kruhy jako švestky. „Bude ten kluk v pořádku?“ ptá se.

„Nevím.“ To slovo ze mě vyletí jako výstřel. Na chvíli se odmlčím, krotím emoce. „Co se tu stalo?“

„Jel jsem z práce jako jindy. Zpomalil jsem, zatáčím na okresku a vidím všechno to roztřískaný dřevo a věci všude po silnici. Tak jsem vystoupil a šel se kouknout, co se děje…“ Zavrtí hlavou, sklopí oči. „Přísahám Bohu, že něco takovýho jsem jaktěživ neviděl. Ty děcka! Krucinál.“ Tváří se, jako by měl znovu na krajíčku. „Ubohá rodina.“

„Takže vás se ta nehoda netýkala?“

„Kdepak. Když jsem přijel, už bylo po všem.“

„Viděl jste to?“

„Ne.“ Zadívá se na mě, zašklebí se. „Ale muselo se to stát těsně předtím. Přísahal bych, že když jsem zastavoval, byl ještě ve vzduchu zvířenej prach.“

„Viděl jste nějaká jiná vozidla?“

„Ne,“ odpoví, pořádně dopálený. „Ten hajzl asi vzal roha.“

„Co jste dělal dál?“

„Zavolal jsem nouzovou linku. Pak jsem šel zjistit, jestli někomu z nich nemůžu pomoct. U vojáků jsem totiž dělal zdravotníka.“ Zmlkne, sklopí oči k zemi. „Ale nedalo se dělat vůbec nic.“

Přikývnu, pokouším se krotit pobouření. Jsem vytočená, protože někdo zabil tři lidi – z toho dvě děti –, čtvrtého zranil a odjel z místa činu, aniž by se namáhal poskytnout pomoc nebo aspoň zavolat záchranku.

Odfouknu si. „Omlouvám se, že jsem na vás tak vyštěkla.“

„Já to chápu. Nejde mi do hlavy, jak vy, policajti, tyhle věci zvládáte. Doufám, že toho hajzla najdete.“

„Budu od vás potřebovat výpověď. Vydržíte tu ještě chvíli?“

„To si pište. Zůstanu tak dlouho, jak bude potřeba.“

Otočím se a zamířím k silnici, po níž právě přijíždí šerifův hlídkový vůz s blikajícím majákem. Sanitka odváží jediného přeživšího do nemocnice. O mrtvé se později postará koroner.

Překročím kus dřeva z bryčky. Černá barva ostře kontrastuje s bledě žlutým dřevem vespod. O kus dál spatřím dívenčinu botičku. Za ní potrhanou deku. Brýle.

Z místa nehody se stalo místo trestného činu. Případ pravděpodobně připadne okresnímu úřadu šerifa, přesto se vynasnažím zapojit do vyšetřování. Rasmussenovi to vadit nebude. Nejen že mé amišské kořeny mohou být výhodou, ale v jeho oddělení, stejně jako v mém, pracuje jen základní posádka, takže každou nabídnutou pomoc ocení.

Když je nyní raněný odvezen, veškeré ostatní důkazy je nutné zachovat a zdokumentovat. Budeme muset přivézt generátor a pracovní reflektory. Pokud nemá šerif na oddělení nikoho se zkušenostmi s rekonstrukcí nehod, vyžádáme si někoho od Státní dálniční hlídky.

Myslím na Mattie Borntragerovou, která doma čeká na manžela a děti. Dojde mi, že ji budu muset co nejdříve informovat.

Jdu si zrovna promluvit se záchranáři o stavu zraněného chlapce, když na mě někdo zavolá. Otočím se a spatřím svého policistu Ruperta „Glocka“ Maddoxe, běží ke mně. „Přijel jsem tak rychle, jak to jenom šlo,“ hlásí. „Co se stalo?“

Povím mu to málo, co vím. „Řidič ujel.“

„Kurva.“ Ohlédne se po sanitce. „Přežil někdo?“

„Jeden,“ odpovím. „Malý kluk. Osm nebo devět let.“

„Dostane se z toho?“

„Netuším.“

Naše pohledy se setkají, komunikujeme mlčky, vzájemná shoda, k níž dojdeme bez jediného slova. Když děláte policistu na malém městě, vypěstujete si ochranitelský instinkt vůči jeho obyvatelům, jimž jste přísahali sloužit a chránit je, zvlášť pokud jde o ty nevinné, o děti. Když se stane něco, jako se přihodilo dnes, berete to osobně. Znám Glocka dost dlouho, abych věděla, že to cítí stejně. Zamíříme ke křižovatce a snažíme se rozluštit, co se stalo. Delisleská silnice vede ze severu na jih: okreska číslo čtrnáct z východu na západ, přičemž na obou stranách je stopka. Rychlostní limit osmdesát pět kilometrů za hodinu. Okolí je zalesněné a samý kopeček. A ze žádného směru není do křižovatky dobře vidět.

Jako první promluví Glock. „Vypadá to, že ta bryčka jela na jih po Delisleské.“

Přikývnu. „Druhé auto jelo po čtrnáctce na západ. Zřejmě nepovolenou rychlostí. Přejelo stopku a napálilo to do bryčky z boku.“

Glock sklouzne pohledem ke křižovatce. „Jo, ten hajzl to do nich normálně napral, klasický téčko.“

„Ani nezastavil, aby zavolal záchranku.“

„Čili pravděpodobně pod vlivem.“

„Jako většina bouraček, kde viník ujede.“

Glock kývne k Andymu Welbaumovi. „Svědek?“

„Byl na místě první. Dost to s ním zamávalo.“ Zadívám se za něj na místo, kde leží rozbitá bryčka povalená na bok. „Ať už do bryčky narazilo cokoli, bude mít pomačkanou přední kapotu. Vyhlásím pátrání po neznámém vozidle s poškozením.“

Glock se rozhlédne po té spoušti. „Znala jste je?“

„Kdysi dávno,“ vzdychnu. „Vyzvednu biskupa a společně pojedeme na farmu uvědomit rodinu. Udělej pro mě něco, sepiš Welbaumovu výpověď, ano?“

„Jasná věc.“

Cítím na sobě jeho pohled, ale do očí se mu nepodívám. Nechci mu odhalit, co ve mně vyvolává katastrofa, která postihla tuto amišskou rodinu. Nechci, aby věděl, jak jsem smutná, nebo jaký mám vztek na pachatele.

Naštěstí se odvrátí, nechá to plavat. „Radši se pustím do práce.“ Klepne na mikrofon na klopě. „Kdyby něco, tak mi zavolejte.“

Dívám se za ním, pak se znovu otočím k místu činu. Pozoruji trosky bryčky. Kousky lidských životů, rozeseté po silnici jako odpadky. A říkám si, co za člověka po takové tragédii ujede, aniž by zastavil a pomohl nebo zavolal záchranku.

„Koukej se pořádně schovat, ty svině, jdu si pro tebe.“

KAPITOLA 2

K nejtěžším povinnostem policejního náčelníka patří uvědomit nejbližší příbuzné, že zemřel někdo z jejich blízkých. Už jsem to za svou kariéru dělala mnohokrát. Ráda bych věřila, že díky zkušenostem jsem soucitnější, dokážu zjemnit ten první zničující úder. Jenže tentokrát jde o jeden z těch případů, kdy mi žádné zkušenosti nepomohou.

Světlomety krájí tmu, ženu se po dlouhé štěrkové cestě k farmě biskupa Troyera. V oknech se nesvítí. Ještě není ani devět večer, pravděpodobně už ale několik hodin spí. Zaparkuji vedle vetché kůlny, vezmu si svítilnu a pustím se po cestičce k zadním dveřím. Ložnice mají Troyerovi nahoře, navíc stárnou, proto otevřu síťové dveře a zabuším do dřeva baterkou, aby mě slyšeli.

Uběhne několik minut, než uvnitř zaregistruji pohyb. Vzápětí se dveře otevřou a biskup vystrčí ruku s petrolejkou. Zamžiká jako sova. „Katie Burkholderová?“

Biskupa Troyera znám většinu života. Během dospívání jsem ho měla za úzkoprsého zákeřného parchanta, který si na mě zasedl, protože jsem byla jiná – což je u amišů vždycky problém. Zdálo se mi, že ani při sebemenším prohřešku mi neprojeví žádnou shovívavost. Několikrát mě pořádně podusil, když jsem porušila pravidla. Dnes jej vnímám jako spravedlivého a laskavého, což ovšem vyvažuje umanutou vírou, zejména pokud jde o pravidla stanovená Ordnungem nebo o nepsaná pravidla zdejšího farního okrsku. Od té doby, co dělám náčelnici místní policie, jsme se párkrát nepohodli. Neschvaluje, že jsem opustila stádo, a rozhodně neuznává můj životní styl a některá má rozhodnutí. Ovšem ačkoli neváhá projevit svůj nesouhlas, vím, že kdybych se někdy dostala do potíží, bude mezi těmi prvními, kdo pomohou.

Dnes večer má potíže Mattie Borntragerová. Potřebuje jeho víru a sílu, aby překonala následující hodiny. Vím, že jí bude oporou.

„Was der schinner is letz?“ ptá se chraplavým hlasem, který připomíná křupání mokrého štěrku. Co se pro všechno na světě děje?

Pár vteřin se na něj dívám, pokouším se urovnat si myšlenky a vyjádřit se. Musíme okamžitě vyrazit na farmu Borntragerových a tlumočit Mattie tu hroznou zprávu dřív, než se to dozví od někoho jiného. Já se potřebuji vrátit na místo činu, abych se mohla neprodleně pustit do vyšetřování, které bude nepochybně dlouhé a náročné. Místo toho udělám něco, co jsem za celé roky v úloze policistky neudělala. Rozpláču se.

„Katie?“

Pokouším se zamaskovat ten první výmluvný vzlyk hlasitým odkašláním. Ale slzy, jež na sebe nenechají čekat, mě prozradí.

Biskup se zatváří zaskočeně, vzápětí ustaraně. „Pojď dál.“

Zvednu ruku, rozčilená sama na sebe, že jsem se neovládla. Připomínám si, že tu nejde o mě ani o mé pocity, ale o mladou matku, jíž se brzy zhroutí celý svět. „Paul Borntrager a dvě z jeho dětí dnes večer zemřeli,“ vypravím ze sebe.

„Paul?“ Biskup si přitiskne ruku na prsa, ucouvne, jako by do něj narazila nějaká neviditelná síla. „A děti? Jak to?“

Rychle mu vylíčím nehodu bryčky. „Mattie zatím nic neví, pane biskupe. Musím jí to povědět. Asi by bylo nejlepší, kdybyste byl u toho.“

„No jistě.“ Vypadá otřeseně, sklopí oči k dlouhé flanelové noční košili, již má na sobě. „Musím se obléknout.“ Ale nepohne se. „Které dítě přežilo?“

„Chlapec. Myslím, že ten nejstarší.“

„David.“ Biskup přikývne. „Mein Gott. Bude v pořádku?“

„To nevím, odvezli ho do nemocnice.“ Stydím se za svůj výlev, utřu si slzy rukávem bundy.

Biskup mi stiskne paži. „Katie, nezapomínej, že Bůh má vždycky nějaký záměr. Nepřísluší nám ho zpochybňovat, jen se s tím smířit.“

Jeho slova mě mají utěšit, přesto sebou málem trhnu. Právě koncept smíření mi na hodnotovém žebříčku v době, kdy jsem ještě patřila k amišům, vadil nejvíc. Snad protože se mé osobní pojetí výrazně liší. Odmítám se smířit se smrtí tří nevinných lidí jako se součástí nějakého většího božského záměru. A docela jistě nemám v úmyslu odpustit tomu hajzlovi, co za to může.

O deset minut později již s biskupem sedíme v exploreru a míříme na farmu Borntragerových. Hrůza sílí, temná přítomnost, jejíž ledový dech cítím v zátylku.

Zatímco jsem čekala na biskupa, volal Glock a sdělil mi, že jeden z lidí šerifa Rasmussena má certifikaci k rekonstruování dopravních nehod, což se nám bude opravdu hodit. Tím pádem můžeme vyšetřování omezit na dvě jurisdikce: oddělení šerifa holmeského okresu a policejní oddělení Paniters Millu. Pokud jde o práci, své teritorium si nijak žárlivě nestřežím. Jestliže nějaká jiná bezpečnostní složka může nabídnout zdroje, které potřebuji, bez váhání požádám o pomoc. Jsem ale upřímně ráda, že tenhle případ zůstane u nás, protože o něj se dělit nechci.

Farma Borntragerových leží na polní cestě, která končí u lesa za zeleným pruhem podél Painterského potoka. Biskup ani já nemluvíme. Zatočím na štěrkovou cestu k domu. Je téměř půl desáté, Paul s dětmi už měli být dávno doma. Předpokládám, že je Mattie strachy bez sebe. Zatočím a před námi se vynoří zadní strana domu.

Všimnu si žlutavé záře petrolejky v kuchyni. Představuji si Mattie, jak uvnitř přechází z místnosti do místnosti, láme si hlavu, kde by mohli být, a rozhoduje se, jestli by si neměla jít k sousedům zatelefonovat. Mučí mě, že se chystám proměnit její nejhorší noční můru ve skutečnost. Světlomety sklouznou po spadlém drátěném plotě kolem výběhu pro slepice. Dvě probuzené bantamky sletí z hřadu a podrážděně kvokají.

„Jak se děti jmenují a jak jsou staré?“ Vypnu motor, na biskupa se nepodívám.

„Davidovi je osm,“ odpoví. „Nejmladší byl Samuel, myslím, že čtyřletý. A Norah bylo nedávno šest.“

Popadnu svítilnu, otevřu dveře a vystoupím. Obcházím auto, abych otevřela biskupovi a pomohla mu ven, vtom zaslechnu bouchnutí síťových dveří. Otočím se a spatřím Mattie, sbíhá po schodech a sukně jí vlají kolem lýtek, před sebou drží petrolejku.

„Haló?“ volá. „Paule? Jsi to ty? Kdo je tam?“ Pustím se k ní, sklopím svítilnu. „Mattie, tady Kate Burkholderová a biskup Troyer.“

„Co? Ale proč…“ Zarazí se, zůstane stát pár metrů od nás, klouže pohledem z biskupa na mě. „Katie?“ V jejím hlase zaznívá panika. Dokonce i v slabém světle petrolejky je jasně vidět, jak je zmatená. „Myslela jsem, že je to Paul,“ hlesne. „Vzal děti do města. Už by měli být doma.“

Mattie má na sobě šaty s potiskem, modlitební kapp a tenisky, dojde mi, že se zřejmě chystala jít telefonovat. Když nic neříkám, strne, dívá se na mě se směsicí podezření a strachu. Přemítá, co tu dělám, navíc s amišským biskupem v tak pozdní hodinu, když se její manžel a děti ještě nevrátili. Biskup Troyer se postaví vedle mě a v tu chvíli se mi nesmírně uleví, že je tady, protože si nejsem jistá, jestli bych to zvládla, aniž bych se zhroutila a všechno zhoršila.

„Proč jste přijeli?“ V očích jí zasvítí bezbřehá hrůza, na chvíli se zdá, že zahodí petrolejku, rozběhne se zpátky dovnitř a zamkne za sebou. „Kde je Paul? Kde jsou mé děti?“

„Došlo k nehodě,“ vypravím ze sebe. „Je mi to líto, Mattie, ale Paul a dvě z dětí zemřely. David žije.“

„Co? Co?“ Z hrdla se jí vydere zvuk, napůl výkřik, napůl vzlyk, rozléhá se jako vytí smrtelně raněného zvířete. „Ne. To není pravda. Nemůže být. Vždyť jeli jenom do města. Brzy se vrátí.“ Upře oči na biskupa, mlčky prosí, aby to popřel. „Nechápu, proč říká takové věci.“

Starý pán jí položí ruku na rameno. „Je to pravda, Mattie. Bůh je vzal k sobě.“

„Ne!“ Otočí se od něj a mávne přitom petrolejkou tak, že uvnitř zavíří jiskry. „To by Bůh neudělal! Nevzal by si je!“

„Bůh někdy zamýšlí věci, které nechápeme,“ pronese biskup tiše. „Jsme amišové. My přijímáme.“

„Já tohle nepřijímám.“ Ucouvne, ale stařec jde s ní, udržuje kontakt.

Natáhnu se a vezmu jí petrolejku z ruky. „David je v nemocnici,“ oznámím jí. „Potřebuje…“

Než dopovím, kolena se jí podlomí a Mattie klesne k zemi. Vrhnu se k ní, stejně tak biskup. Ale žalem sražená žena zůstane zhroucená. Setřese nás, předkloní se s rukama na trávě, schoulí se do sebe, svěsí hlavu.

„Neee!“ Sevře trsy trávy a vytrhne je. „Neee!“

Chvíli ji nechám, pohlédnu na biskupa. Odhodlání a síla v jeho letité tváři mě povzbudí a ne poprvé chápu, proč je právě tento muž vůdcem zdejšího stáda amišů. Dokonce i tváří v tvář tak strašné tragédii je jeho víra zcela neotřesitelná.

Stařec poklekne k Mattie a položí jí ruku na rameno.

„Vím, je to těžké břímě, mé dítě, ale David tě potřebuje.“

„David! Ach, můj zlatý, drahý chlapeček,“ vyráží ze sebe Mattie. Napřímí se a otře si slzy z tváří. „Kde je? Je zraněný? Musím ho vidět, prosím.“

Udělám krok blíž a s biskupem jí opatrně pomůžeme na nohy. Sotva se drží, mám strach, že jestli ji pustím, znovu se zhroutí. Celá se třese. Ráda bych ten třas nějak zastavila, vstřebala část její bolesti, převzala část jejího břímě.

„To nevím,“ odpovím po pravdě.

Table of Contents

PODĚKOVÁNÍ

PROLOG

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2