Linda Castillo

ZTRACENÉ DĚTI

Originální název: Gone Missing

Vydáno u Minotaur Books, New York 2012

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2012 by Linda Castillo

Published by arrangement with St. Martin´s Press, LLC.

All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7851-0  (epub)

ISBN 978-80-243-7852-7  (mobi)

Tato kniha je fikce. Všechny postavy, organizace a události v románu zachycené jsou výplodem autorčiny představivosti nebo jsou použity fiktivně.

Měla jsem to štěstí, že jsem mohla s několika knížkami ze série o Kate Burkholderové vyjet na turné, a musím říct, že to byl jeden z nejlepších okamžiků mé kariéry.

Ráda bych tuto knihu věnovala knihkupcům, knihovníkům, recenzentům, čtenářům a blogerům, kteří navštěvovali mé pořady, kupovali knihy, psali na ně recenze a blogy a podělili se o své názory.

Velmi si vás všech vážím.

PODĚKOVÁNÍ

Spisovatel tráví psaním knihy spoustu měsíců, než však konečné dílo spatří světlo světa, stojí za tím píle, talent a oddanost mnoha dalších lidí, na které už není tak dobře vidět. Ráda bych poděkovala těm, kteří stáli u zrodu této knihy. Zaprvé a především děkuji redaktoru Charliemu Spicerovi, že se podělil o své nadání, pozorně naslouchal a nepřestával mě pobízet k dalším výkonům. Poděkovat chci také agentce Nancy Yostové, jejíž genialita mě nepřestává překvapovat.

Tolik jsem se od tebe naučila. Vřelé díky mé redaktorce ve Velké Británii, Trishe Jacksonové, která dovede každou knihu ještě vylepšit. Jsem také vděčná celému týmu v St. Martin’s Press za vytrvalou podporu, víru ve mě a v tuto sérii, za neúnavnou práci, díky níž se knihy dostávají do rukou čtenářů – a za to, že to s vámi byla zábava! Jsou to Sally Richardsonová, Andrew Martin, Matthew Shear, Matthew Baldacci, Sarah Melnyk, Hector DeJean, Kerry Nordling, April Osborn, David Rotstein. Ke společnému výsledku přispěli i mnozí další, kvůli omezenému prostoru však nemohu všechny vyjmenovat. Mám neuvěřitelné štěstí, že píšu pro tak dynamické nakladatelství.

Ráda bych poděkovala dámám ze spolku kritiky za středeční maratony, při nichž kvůli mně zůstávaly dlouho vzhůru. Jsou to Jennifer Archerová, Anita Howardová, Marcy McKayová a April Redmonová.

Jsem vděčná spisovatelkám Ellie Jamesové a Catherine Spanglerové za léta přátelství a podpory. Holky, jste bezva!

A v neposlední řadě chci poděkovat své životní lásce Ernestovi za to, že mě bezvýhradně miluje a podporuje během všech vzletů a pádů, které jdou ruku v ruce s povoláním spisovatelky na plný úvazek.

PROLOG

Becca vždycky věděla, že její život skončí tragicky. Jako dítě nedokázala o tomto přesvědčení mluvit ani vysvětlit, jak by mohla podobnou věc předvídat. Věřila v Boží prozřetelnost a nijak ji nepřekvapilo, když si uvědomila, že navíc zemře mladá.

Když jí bylo sedm let, zeptala se mamm na smrt. Matka jí řekla, že když lidé zemřou, odcházejí žít s Bohem.

Odpověď Beccu nesmírně potěšila. Vzhledem k tomu, co věděla o svém osudu, jí to vědomí poskytlo velkou útěchu. Od onoho dne už se nikdy nebála blízkosti ani nevyhnutelnosti vlastní smrti.

Nyní, o osm let později, stála na břehu zamrzlého jezera Mohawk a dívala se přes ledovou plochu. Matčina slova utišila strach, který v ní v posledních dnech vzrůstal. Šeřilo se a jezero vypadalo jako monochromní obraz, na němž oblohu i obzor představují splývající šedé šmouhy, stěží rozeznatelné od sebe. Na ledu stálo několik rybářských bud. Okna jedné z nich žlutě svítila. V ostatních byla tma, englischer rybáři odešli na noc domů.

Becca vstoupila na led. Studený vítr do ní zaťal spáry skrze vlněný kabát. Honil zmrzlé vločky přes ledovou pláň, bodaly do tváří jako zrnka písku. Lem šatů měla Becca promáčený a ztuhlý mrazem, dřel ji do holých lýtek. Ušla dlouhou cestu, prokřehlé ruce a nohy téměř necítila. Podobné malichernosti ji však netrápily. Brzy bude v cíli, už je to jen kousek.

Jezero Becca milovala. V létě i v zimě – jedno kdy.

Když byla ještě malá, datt jí a bratrovi koupil brusle a mnohá odpoledne pak strávili hraním hokeje. Do jara se Becca naučila bruslit rychleji než kdokoli z jejích amišských přátel, dokonce i než její starší bratr. Tomu se nelíbilo, že nad ním má navrch děvče, zato datt se smál a tleskal a říkal jí, že umí létat. Jeho chvála byla tak vzácná, propůjčovala jí pocit výjimečnosti. Pocit, že skutečně záleží na ní i na tom, co dovede, byť by šlo o pouhé maličkosti.

Jezero se stalo jejím útočištěm před zbytkem světa a vším trápením. Právě tady se naučila snít. Na ledu ji nikdo nemohl chytit. Nikdo se jí nemohl dotknout. Nikdo jí nemohl ublížit.

Jedině on.

Když bylo Becce devět, bratr ji našel sedět na pařezu, kde si zavazovala brusle. Porazil ji obličejem do sněhu a znásilnil ji přímo tam, na zamrzlém břehu rybníka. Od toho dne Becca věděla, že je zatracená.

Když se jí mamm později zeptala na šrám na tváři, Becca jí pověděla, co jí bratr udělal. Ne poprvé se dočkala jen výčitek a obviňování. Měla ses víc bránit. Měla ses víc modlit. Měla jsi víc odpouštět. Nakonec dceru přinutila vyznat se ze svých hříchů biskupovi.

Při té vzpomínce Becce vyhrkly slzy. Jak by mohly být bratrovy činy její vina? Copak ho nějak pokoušela? Je s ní snad něco v nepořádku? Trestá ji Bůh za to, že nedokáže odpouštět? Nebo je to zkrátka její úděl?

Sníh jí cestou přes ledovou plochu křupal pod nohama. Byla už téměř uprostřed jezera, když zakopla a upadla na všechny čtyři. Přestože jí to připadalo hloupé, rozplakala se. Takhle se to stát nemělo. Neměla mít strach a neměla se cítit tak osamělá.

Tichý hlásek jí připomínal, že se stále ještě může vrátit. Doma na ni čeká teplá postel v podkrovní komůrce.

Mamm a datt nemusejí zjistit, že šla ven. Jenže doma na ni čekaly i další věci. Zlé věci, které se jí děly od tří let, kdy jí bratr strčil ruku do kalhotek a nařídil, aby nekřičela.

Becca si uvědomovala, že se chystá spáchat hřích, věděla však, že Bůh jí odpustí. Přijme ji s otevřenou náručí a bude ji navěky bezvýhradně milovat. Jak by to mohlo být špatné?

Zvedla se a rozhlédla. Stromy na břehu už téměř nebylo vidět. Před ní se v posledním světle zapadajícího slunce leskla plechová střecha rybářské boudy jako fata morgána. Becca si oprášila sníh z kabátu a pokračovala tím směrem. Bouda byla ze dřeva, s jedním oknem a plechovým komínem, připomínala vysokou a úzkou boudu pro psa. Becca věděla, že rybáři tu a tam stráví noc na rybníce.

Ale dnes večer se v boudě nesvítilo. Z komína nestoupal kouř. Tahle bouda je prázdná. Bude stačit.

Hlubokým sněhem doklopýtala k ní. Na petlici visel zámek, naštěstí nezamčený. Becca se celá třásla. Otevřela dveře. Uvnitř panovala tma a ticho. Vzduch páchl petrolejem a rybami. Tady, kde nefoukal vítr, vládlo takové ticho, že dívka slyšela lupání ledu pod nohama.

Od úst jí stoupaly obláčky bílé páry. Vytáhla svíčku a zápalky, které si přinesla z domova, a zapálila knot. Světlo ozářilo malý prostor uvnitř překližkových stěn, polici s váhou potřísněnou rybí krví. Vedle ní stála lucerna. Na stěně visel smotaný provaz.

Becca došla k polici a postavila svíčku vedle lucerny.

Otočila se a prohlédla si podlahu. Někdo zakryl díru v ledu překližkovou deskou. Becca se shýbla a odtáhla poklop stranou. Otvor o průměru nějakých čtyřiceti centimetrů byl potažen čerstvou vrstvou ledu.

Dívka se rozhlédla po něčem, čím by mohla led prorazit, ale v boudě toho moc nebylo. Rozbitý betonový kvádr. Plastová bedna s háčky na ryby. Prázdné plechovky od piva. Pak si všimla ručního vrtáku v koutě. Klekla si a prorazila jím ledovou krustu.

Když byl otvor volný, Becca vzala ze skoby na stěně provaz a rozvinula jej. Byl zhruba čtyři metry dlouhý, na obou koncích roztřepený. Ruce se jí třásly, když si jeden konec uvazovala kolem pasu. Nedovolila si přemýšlet, druhý konec přivázala k betonovému kvádru.

Poklekla k díře v ledu, sklopila hlavu a tiše odříkala modlitbu. Prosila Boha, aby se postaral o její mamm a datt. Žádala jej, aby jim v příštích dnech ulevil od žalu. Orodovala za bratra, aby mu Bůh odpustil, co jí dělal téměř celý život. A nakonec poprosila, aby jí odpustil hřích, který se chystá spáchat. Zavřela oči, modlila se vroucněji než kdykoliv jindy v životě a doufala, že to bude stačit.

Když skončila, vstala, zvedla provaz a spustila betonový kvádr do otvoru, dívala se, jak mizí v temných hlubinách. Pomyslela na cestu, kterou má před sebou, a srdce jí přetékalo – nikoli strachem, nýbrž neochvějnou jistotou, že už brzy bude vše v nejlepším pořádku.

Postavila se až na kraj, zavřela oči a udělala krok vpřed.

Vzápětí zmizela v temné vodě.

KAPITOLA 1

Mamm mi říkávala, že některá místa jsou příliš krásná na to, aby se na nich mohlo stát něco zlého. Jako malá jsem tomu z celého srdce věřila. Žila jsem ve stavu požehnané nevědomosti, netušila jsem, jaké zlo číhá jako stvůra s pěnou u huby před pomyslnými branami naší malé amišské komunity. Anglický svět se svým tajemným a zapovězeným kouzlem jako by byl od našeho dokonalého místečka na Zemi miliony kilometrů daleko. Nemohla jsem vědět, že tu a tam dovnitř pronikne dravá šelma a ani krásná místa neochrání před zločiny, jež páchají lidé.

Amišské území v Ohiu připomíná mozaiku složenou z útulných farem, svažitých úbočí rozdělených dokonale rovnými řádkami kukuřice, svěžích listnatých lesů a pastvin tak zelených, že si připadáte jako na fotografii Billa Colemana. Dnes ráno, kdy se slunce prodírá posledními cáry mlhy a na vysokých stéblech na louce se třpytí kapky rosy, vzpomínám na slova mamm a chápu, proč jim věřila.

Jenže ze mě se mezitím stala policistka. Nenechám se ošálit hezkou fasádou, byť by byla sebepřesvědčivější. Jmenuji se Kate Burkholderová a poslední tři roky sloužím jako náčelnice policejního oddělení v Painters Millu. Narodila jsem se amišským rodičům na místní sto let staré farmě se čtyřiadvaceti hektary úrodné a obdělané ohijské půdy. Žili jsme prostým životem – bez elektřiny, bez motorových vozidel. Do čtrnácti let jsem byla typická amišská dívka, nevinná, bohabojná, spokojená jako většina amišských dětí. Mou budoucnost, můj vlastní osud předurčovalo mé pohlaví a víra, kterou mi vštípili rodiče. To vše se změnilo jednoho překrásného letního dne, podobného tomu dnešnímu, kdy mi osud představil temnou stránku lidské povahy. Ve věku, kdy si člověk utváří názor na život, jsem se poučila, že i o dokonalých slunečných dnech se mohou dít zlé a ošklivé věci.

Snažím se nepromítat do práce svůj názor na svět. Většinu času se mi to daří. Ale někdy se cynismus neodbytně hlásí o slovo a zkresluje mé vnímání, možná nespravedlivě. Jenže obecná nedůvěra v lidstvo se mi potvrdila až příliš často.

Projíždím po Hogpath Road v městské verzi exploreru se staženým okýnkem a kelímkem kávy mezi koleny. Právě se vracím z noční směny, zastupovala jsem jednoho ze svých podřízených, který jel navštívit příbuzné do Michiganu. Jsem unavená, ale v dobrém smyslu. Taková únava přichází na konci nenáročné směny bez zvláštních událostí. Žádné překračování rychlosti. Žádné domácí spory. Žádný dobytek, který by utekl a nadělal paseku na dálnici. Po určitém počtu odsloužených let se naučíte takové drobnosti ocenit.

Myslím na horkou sprchu a osm hodin nepřerušovaného spánku. Vtom zapraská vysílačka. „Náčelnice? Jste tam?“

Sáhnu pro mikrofon. „Co se děje, Mono?“

Mona Kurtzová je dispečerka třetí směny. Patří k mému malému oddělení od začátku, a i přes šatník v duchu Lady Gaga a záměrně nepolicajtské vystupování k nám dobře zapadla. Založením je noční pták, oživuje pomalu se vlekoucí směny – ty noční takové bývají v drtivé většině –, ale pokud jde o naléhavý případ, dokáže být Mona věcná a schopná a pro oddělení je skutečně přínosem.

„Někdo právě volal na tísňovou linku, hlásil nějaký rozruch,“ oznamuje.

„Kde?“

„Na krytém mostu.“

Představím si opilé a rozjívené puberťáky a v duchu zaúpím. Tuscarawaský most se stal oblíbeným místem, kam se místní mládež chodí „bavit“. V poslední době provázejí jejich zábavu nežádoucí aktivity, například požívání alkoholu mladistvými, rvačky, drogy – a jsem si jistá, že to je jen špička ledovce. Před týdnem načapal jeden z mých policistů starostova sedmnáctiletého syna s třiceti gramy trávy a dýmkou na pervitin. Starosta se mnou od té doby nemluvil, ale k rozhovoru ještě nepochybně dojde. Pravděpodobně v podobě zamítnutí grantu.

Podívám se na hodiny na palubní desce. Osm ráno.

„To začali brzo.“

„Nebo skončili pozdě.“

„Kdo to hlásil?“

„Randy Trask jel do práce, prej je tam nějakej šrumec.“

Tiše zakleju, zahnu doprava a otočím se uprostřed silnice. Šlápnu na plyn. „Je Trask pořád tam?“

„Odjel, náčelnice, musel do práce.“ Vzdychnu. „Deset sedmdesát šest.“

„Rozumím.“

Tuscarawaský krytý most je ikonou Painters Millu a historicky významnou památkou. Postaven byl v roce 1868, během Velké hospodářské krize se rozpadl, na náklady daňových poplatníků a s pomocí dotace od historického sdružení Painters Mill byl opraven v roce 1981. Je vyroben ze dřeva, natřený na červeno a dlouhý čtyřicet metrů, vede přes Painterský potok. Jde o turistickou atrakci, která byla nejednou tématem schůze zastupitelstva, zejména proto, že místní sprejeři považují most za ideální kořist – a mému oddělení se zatím nepodařilo chytit ani jediného. Most prochází málo využívaná asfaltová silnice vedoucí údolím, které bývá zjara často zaplavováno. V okolních hustých lesích rostou stoleté listnaté stromy a v létě spousta křovinatého podrostu – ideální útočiště pro pestrou škálu nepovolených aktivit.

Cesta k mostu mi zabere pět minut. Když se blížím k zejícímu červenému chřtánu, zpomalím. Napravo dokážu stěží rozeznat pěšinu vedoucí do lesa a vím, že tudy prošla spousta lidí dolů ke břehu potoka rybařit nebo plavat nebo co tady vlastně dělají.

Na štěrkovém plácku u mostu parkuje potlučený Chevy Nova se širokými pneumatikami a vystouplým zadním nárazníkem. Korodující barva se leskne v ranním slunci. Vedle stojí na štěrku stará motorka bonnevillka se zakytovanou maskou jako nějaký opancéřovaný dinosaurus. Dveře auta jsou otevřené a zevnitř duní rytmus jakéhosi techno-rocku, až z toho drnčí skla. Na protější straně silnice zahlédnu další dvě zaparkovaná auta. Podívám se před sebe a spatřím ve stínech pod střechou mostu obrysy několika mladých lidí v semknutém hloučku.

Zmáčknu několikrát sirénu, abych upoutala jejich pozornost. Někteří se ohlédnou. Jiní jsou natolik pohroužení do toho, co se mezi nimi odehrává, že mě ani nevezmou na vědomí. Nebo jsem jim ukradená.

Zaparkuji za novou, vypnu motor a ohlásím Moně:

„Jsem deset dvacet tři.“

„Co se tam děje, náčelnice?“

„Vypadá to na rvačku.“ Chystám se vystoupit, v tu chvíli se z mostu ozve výkřik. „A kruci,“ ulevím si. „Už je tam Glock?“

„Právě přišel.“

„Pošli ho sem, ano?“

„Deset čtyři.“

Vrátím mikrofon na místo, vystoupím a rozběhnu se. Několik mladistvých vzhlédne a rozprchne se. Zahlédnu dvě postavy na zemi, zaklesnuté ve rvačce do sebe. Rozdivočelí přihlížející na ně pokřikují, pobízejí je, jako by šlo o nějaký psí zápas, na jehož výsledek vsadili své životní úspory.

„Policie!“ křiknu a boty mi duní na dřevěných prknech.

„Ustupte! Jděte od sebe! Hned!“

Tváře se otáčejí ke mně, některé známé, ale většina ne. Z těch překvapených mladých očí sálá cosi až příliš podobného touze po krvi. Krutost ve své nejzákladnější podobě. Mentalita smečky. Znepokojuje mě to téměř stejně jako rvačka samotná.

Vrazím mezi ně a odstrčím čumily stranou. „Ustupte!

Hned!“

Mladý kluk se svěšenými rameny a výrazným akné na tvářích se na mě podívá a o krok ucouvne. Další je tak pohlcen soubojem, že mě vůbec nezaregistruje, opakovaně máchá pěstí a provolává: „Ztřískej tu svini!“ Černovlasá dívka ve fialovém tílku, které je na její poprsí příliš úzké, kopne do jednoho ze rvoucích se těl. „Rozmlať jí ksicht, ty píčo!“

Protlačím se kolem dvou chlapců, kteří nejsou o moc větší než já, a naskytne se mi první pohled do epicentra celého pozdvižení. Dvě dívky se perou zuby nehty s vervou ostřílených hospodských rváčů. Tahají se za vlasy a za oblečení. Nehty drásají kůži. Ozývají se zvířecí skřeky, praskání látky a mlaskavé údery, když pěst zasáhne cíl.

„Slez ze mě, ty svině!“

Sehnu se, popadnu tu nahoře za ramena. „Policie,“ oznámím. „Přestaňte se rvát.“

Je to urostlá dívka, těžší než já dobře o deset kilo. Odtrhnout ji je jako pokoušet se odlepit hladového lva od čerstvě zabité kořisti. Nespolupracuje, proto jí zabořím prsty pod klíční kost a zaberu silou. „Přestaň se vzpouzet!“

„Nechte mě!“ Dívka zaslepená vztekem se mě pokusí setřást. „Já tu mrchu zabiju!“

„Ne, dokud jsem tady já.“ Vší silou s ní škubnu dozadu.

Roztrhne se jí tričko. Zapotácí se a přistane na zadku u mých nohou. Pokouší se zvednout, ale zatlačím ji dolů.

„Uklidni se.“ Zatřesu s ní, aby pochopila, že to myslím vážně.

Ona se ale stejně posune vpřed a pokouší se tu druhou kopnout. Sevřu jí rameno a odtáhnu ji o kus dál. „To stačí! Přestaň!“

„Ona si začala!“ zaječí.

Mám obavy, aby se mi situace nevymkla z rukou dřív, než dorazí posila. Ukážu na kluka, který působí nejpříčetněji z přihlížejících. Je hubený, na sobě má tričko Led Zeppelin. „Ty.“

Ohlédne se přes rameno. „Já?“

„Jasně že nemluvím na tvýho neviditelnýho kamaráda.“ Ukážu na dívku, kterou jsem právě odtáhla. Sedí s roztaženýma nohama na zemi a do tváře jí spadají vlasy.

„Vezmi ji na druhou stranu mostu a počkejte tam na mě.“

Chci se rozkřiknout, v tu chvíli však ke mně přistoupí dívka s piercingem v obočí. „Odvedu ji tam.“ Sehne se a chytí tu druhou za rameno. „Tak jdeme.“

Zaměřím se na dračici, která mi leží u nohou. Agresivně si mě měří a oddechuje, jako by právě uběhla maraton. Ze špičky nosu jí ukápne kapka potu smísená s rozteklou řasenkou, tváře jí hoří, jako by si je spálila na slunci. Nakrátko zadoufám, že se bude chovat rozumně, abych jí ten drsný výraz mohla setřít z tváře. Pak si připomenu, že puberťáci jsou jediná část populace, která má na nerozum nárok.

„Na tvém místě,“ řeknu jí tiše, „bych si dobře rozmyslela, co udělám dál.“

Rozhlédnu se, odhaduji přihlížející. Ještě pořád jsou vyhecovaní a postávají trochu moc blízko. Ten jejich neklid se mi ani trochu nelíbí, zvlášť když jsou v přesile dvacet na jednoho. Aniž bych pustila dívčino rameno, narovnám se a rozhlédnu se po několika z nich. „Máte třicet sekund, abyste zmizeli, jinak začnu zatýkat a volat rodičům.“

Jakmile se začnou rozcházet, otočím se na to děvče. Poulí oči na své kamarády, gestikuluje, tlumočí jim nonverbální pubertální vzkazy. Dojde mi, že si užívá svých patnáct minut slávy.

„Jak se jmenuješ?“ ptám se.

Její oči říkají „polib si“, ale je dost chytrá, aby chápala, že tohle nemůže vyhrát. „Angi McClanahanová.“

„Máš u sebe občanku?“

„Ne.“

Natáhnu ruku, abych jí pomohla vstát, ale ignoruje mě a vyskočí s elegancí krasobruslařky, která si jede pro zlato. Je hezká, může jí být tak šestnáct, má blond vlasy, modré oči a pihami poprášený pršáček. Není zrovna hubená, ale dobře se nese, jak už to mladé ženy umí. Z ramene jí visí utržený rukáv. Na krku vidím škrábance, další na loktu. Džíny má od krve, ale nevím, čí ta krev je.

„Jsi zraněná?“ ptám se. „Potřebuješ sanitku?“ Věnuje mi přezíravý pohled. „Jsem v pohodě.“

„Co se stalo?“

Ukáže prstem na tu druhou a ušklíbne se. „Prostě jsem tady byla s kámošema a ta píča se do mě pustila.“

Její slova mě zaskočí především nenávistí, jíž jsou prostoupena. Nevím, odkdy děti takhle mluví, ale vadí mi to. Nechápejte mě špatně, nejsem naivní. Slyšela jsem za svou kariéru u policie spoustu nadávek, nezřídka určených mně. Ale že se podobně vyjadřuje taková hezká a mladá slečna, to mě přece jen vyvádí z míry.

Sáhnu pro pouta, která mám zastrčená za opaskem.

„Otoč se.“

„Ty vole.“ Sklouzne očima k želízkům a zvedne ruce.

„Já nic neudělala!“

„Dej ruce za záda.“ Popadnu ji za paži, otočím ji, zacvaknu jí pouta na pravém zápěstí a zatáhnu jí ruku dozadu. „Dej sem druhou. Dělej.“

„Prosím vás, to ne…“ Najednou ji hrdinství přešlo. Má na krajíčku. Rozklepe se.

Nemám s ní slitování. Popadnu ji za volné zápěstí, zacvaknu želízko a stáhnu níž. Sálají z ní vlny příliš sladkého laciného parfému a pach cigaret. Chytím řetízek mezi pouty a vedu ji k oknu. Tam se o ni opřu a strčím jí ukazovák těsně před obličej. „Ani se odsud nehni. A nebudeš s nikým mluvit. Rozumíš?“

Semkne rty, mlčky se odvrátí.

Když se k ní otočím zády, utrousí: „Svině.“ Nechám to plavat a pustím se k hloučku u mostu. Většina výrostků zmizela, ale zůstává několik zevlounů, těkají očima mezi mnou a Angi a doufají, že dojde k dalšímu pozdvižení.

Zaslechnu křupání pneumatik na štěrku, za mým explorerem zastaví hlídkový vůz policejního oddělení Painters Mill. Vystoupí z něj policista Rupert „Glock“ Maddox a mně se uleví. Bývalý mariňák, který absolvoval hned dvakrát vojenskou misi v Afghánistánu, je můj nejlepší policista a já ho z duše ráda vidím, zejména pak v obklíčení, ať už výrostky nebo kravami.

Když vstoupí na most, zbývající omladina začne couvat. Glock už tak na lidi působí, ačkoli si to zřejmě ani neuvědomuje. „Tak copak tu máme, náčelnice?“

„Dva Einsteiny, co si mysleli, že bude zábava válet se chvíli po zemi a dát si pořádnou nakládačku.“

Podívá se na dívku s pouty. „Holky?“

„Asi novinka.“

„Kruci. Tohle je fakt špatný.“ Zavrtí hlavou a zatváří se zkormouceně. „Když mi bylo tolik co jim, holky se spolu nervaly.“

„Blbost je zřejmě genderově vyvážená.“ Ukážu na Angi McClanahanovou a ztlumím hlas. „Zjisti její verzi. Kdyby na tebe byla drzá, zatkni ji.“

Poplácá služebního glocka u boku. „Já jsem genderově spravedlivej chlap.“

Zadržím úsměv. „Jdu promluvit tamhle s Muhammadem Alim.“

Dojdu ke druhé bojovnici, která stojí na protější straně mostu spolu s dívkou s piercingem. Obě jsou opřené o okno a kouří hřebíčkové cigarety.

„Uhaste to,“ nařídím jim.

Hlavy sebou trhnou. Dívka s kroužkem v obočí típne cigaretu o parapet a hodí ji na zem. Ta, která se porvala, zahodí svou oknem do vody. Otočí se ke mně. Poprvé si mohu pořádně prohlédnout její tvář. Vzápětí strnu. Znám ji. Nebo jsem ji aspoň znávala a jsem si naprosto jistá, že je amiška. Na chvíli mě to tak zaskočí, že si ani nevzpomenu na její jméno.

„Ahoj, Katie,“ pronese sladce.

Prohlížím si ji a pátrám v paměti, zneklidňuje mě, že stále nevím. Je jí zhruba patnáct, má dlouhé hubené ruce a nohy, kostnatý zadek nacpaný do džínů minimálně o dvě velikosti menších. Má hezkou pleť, velké hnědé oči a po ramena dlouhé hnědé vlasy se sluncem vyšisovanými pramínky. Schytala přinejmenším jednu ránu do obličeje, protože pod levým okem se jí začíná rýsovat podlitina.

Dívka se ušklíbne, zatváří se pobaveně. „Nepamatuješ si na mě.“

V mysli mi vytane jméno, ale nejsem si jistá, jestli správné. „Sadie Millerová?“

Odmění mě oslnivým úsměvem, příliš krásným na někoho, kdo se ještě před chvílí válel po zemi a rozdával rány. Je to neteř manžela mé sestry. Nemůžu uvěřit svým očím. Naposledy jsem Sadie viděla na pohřbu mé matky před více než třemi lety. Tehdy to byla hezká dvanáctiletá dívenka v modrých šatech a bílém kappu. Hubená, s odřenými koleny a mezerou mezi předními zuby. Dobře si na ni vzpomínám, byla milá a společenská, oplývala přirozenou zvídavostí, jíž si mě i přes zármutek získala. Jedna z mála amišských dívek, která se dokázala uhájit i před kluky a nerozpakovala se říkat dospělým, co si myslí. Ten den jsem nakonec většinu času strávila s ní, zejména proto, že většina ostatních amišů se mnou odmítala mluvit.

Tahle slečna ale vůbec nepřipomíná roztomilou amišskou dívenku. Je vysoká, krásná, hubená jako modelka. V očích má divokost, která jejímu už tak smělému vzezření dodává určitou dráždivost – přinejmenším z amišského pohledu –, a mně je okamžitě jasné, že její vzpoura proti pravidlům přerostla v něco mnohem horšího.

„Potřebuješ ošetření?“ ptám se jí. Zasměje se. „Asi to přežiju.“

Přelétnu ji významným pohledem. Nehty má nalakované na modro, je umně nalíčená, byť to s tužkou na oči trochu přehnala. Na sobě má černé tílko s výrazným bílým štepováním. Látka je tak tenká, že pod ní jasně prosvítá obrys bradavek. Unikne mi povzdech. „Vědí tví rodiče, že jsi tady?“

„Nic jim do toho není.“ Hodí si vlasy přes rameno.

„Mám rumspringu.“

Rumspringa je období, během něhož smějí mladí amišové okusit, jaký je život bez omezení představujících ordnung, a dospělí se dívají jinam. Většina mladých pije, poslouchá muziku – mírné přestupky, vesměs neškodné.

Zajímalo by mě, jestli bude i tato dívka patřit k osmdesáti procentům těch, kteří se nakonec nechají pokřtít.

Dívám se na ni a pokouším se ji srovnávat s roztomilým dítětem, které jsem viděla před třemi lety. „Na rumspringu jsi docela mladá, ne?“

„Jestli sis nevšimla, už nejsem dítě.“

„Když ses před chvílí válela na zemi, moc dospěle jsi nevypadala.“

„Je mi patnáct.“ Odvrátí se. „Jsem dost stará, abych věděla, co chci.“

„Ani polovina dospělých netuší, co chce,“ utrousím suše. To ji rozesměje. „Tohle se mi na tobě líbí, Katie.“

„Vůbec mě neznáš.“

„Porušila jsi pravidla.“

„Víš, všechno to slavné porušování pravidel není zas taková paráda, jak se říká.“

„Jasně, proto jsi nakonec odešla,“ pronese sarkasticky.

„Nezačínej s tím,“ varuju ji.

„Já chci taky odejít,“ vyhrkne.

Protože jsem ten poslední, kdo by měl toto téma s mladou amišskou dívkou probírat, dočasně se zaměstnám lovením zápisníku z kapsy. „Co tomu říkají vaši?“

„Myslí si, že mě posedl ďábel.“ Zvrátí hlavu a vyprskne smíchy. „Možná mají pravdu.“

Pokouším se tvářit neutrálně. Otočím se k její kamarádce. „Jak se jmenuješ?“

„Lori Westfallová.“

Zapíšu si jméno do notesu. „Můžeš jít.“

Zalétne pohledem k Sadie. „Ale… mám ji odvézt domů.“

„Už ne.“ Ukážu na ústí mostu. „Běž.“ Dramaticky vzdychne, otočí se a odejde.

„Počítám, že všechny ty historky, co jsem o tobě slyšela, jsou pravda,“ poznamená Sadie.

„Já ti na to neodpovím, Sadie, tak šetři dech.“ Ignoruje to. „Všichni vykládají, jak jsi drsná.“

„Nevěř všemu, co slyšíš.“

„Jsem ráda, žes tu mrchu spoutala.“

„Na tvém místě bych to všechno začala brát mnohem vážněji.“

Zvážní, ale v očích jí stále hraje pobavený úsměv.

„Kdo s tou rvačkou začal?“ chci vědět.

Zdá se, že ji celá situace nechává podivuhodně klidnou.

Pokrčí rameny. „Já jí dala ránu první.“

„Proč jste se popraly?“ ptám se a doufám, že nešlo o drogy.

„Jejímu klukovi se líbím víc než ona. Žárlí.“

„Kdo se koho dotknul jako první?“

„Strčila do mě.“ Sklopí oči a začne si olupovat lak na palci. „Tak jsem jí jednu natáhla.“

„Oplatila ti to?“

Ukáže si na oko. „Ne asi.“

Zamračím se. „Nebuď hubatá, Sadie. Že jsi z rodiny, ještě neznamená, že tě nestrčím do vězení, rozumíš?“

„Jasně.“ Přesto se samolibě usměje. „Angi McClanahanová je blbá píča.“

Ta slova se k dívce, která stojí přede mnou, tak nehodí. „Nech toho,“ okřiknu ji, ale uvědomuji si, jak to zní podrážděně. „Na to, abys takhle mluvila, jsi moc hezká.“

„Všichni tak mluví.“ Podívá se na mě zpod dlouhých řas, zvědavě, zkouší mě. „I ty.“

„Teď nejde o mě.“

„Báby si o tobě pořád šuškají, Katie. Jak jsi zanevřela na prostý amišský život kvůli velkému zlému městu.“ Dívá se na mě, jako by mě za to obdivovala. „Fannie Raberová mi vyprávěla, jak jsi poslala biskupa někam.“

„To je sotva něco, na co bych mohla být pyšná.“ Pokrčí rameny. „Mě už ty věčný pravidla nebaví.“

S překvapivou silou se ve mně vzedme potřeba se amišů zastat. Jenže z mých úst by taková obhajoba zněla pokrytecky, proto mlčím. „Možná bys to měla probrat s rodiči.“

„Jako kdyby to někdy pochopili.“

„Tak s biskupem…“

Štěkavě se zasměje. „Biskup Troyer není k ničemu!“

„Prát se není k ničemu. Podívej se na sebe. Jak ses mohla dobrovolně tak ponížit? Budeš mít monokl.“

Zatváří se jen nepatrně rozmrzele, ztlumí hlas. „Já chci vážně odejít, Katie.“

Jako bych se pohybovala po minovém poli, nevím, kam šlápnout. „Se mnou bys tohle probírat neměla.“

„Proč ne? Protože jsi odešla?“

„Protože jsem policistka a nebudu se o tom bavit. Rozumíš?“

Dívá se mi do očí. „Už o tom přemýšlím dlouho. Nezapadám. Lákají mě věci, které by neměly. Hudba a… umění. Chtěla bych… číst knížky, koukat se na filmy a jezdit na místa, kde jsem nikdy nebyla. Chci chodit na vysokou a…“

„To všechno můžeš i bez rvaček a průšvihů,“ upozorním ji.

„Ale nemůžu dělat tyhle věci a zůstat amiška.“

„Na tak důležité rozhodnutí jsi ještě mladá.“

„Nenávidím to.“

„Nevíš, co chceš.“

„Vím naprosto přesně, co chci,“ odsekne. „Budu navrhovat oblečení. Pro americké ženy. Jasně, zní to jako naivní sen. Nebo, podle datt, jako posedlost ďáblem.“

Napodobí svého otce. „Nechápe mě, Katie. Ale mně to s jehlou a nití tak jde. Jen se zeptej mamm. Ví, že bych to dokázala. Jen to nepřizná.“

Ukáže na tílko, které má na sobě. „Tohle jsem si ušila sama! Koukni, jak mi sluší, ale mamm mi ho nedovoluje nosit. Dokonce ani prodat takový tílko U Dostavníku.

Prej je moc ozdobný a to podněcuje pýchu.“

Slova se z ní hrnou příliš rychle, jedno přes druhé, jako by je v sobě dlouho zadržovala a náhle jakási neviditelná přehrada praskla. Vybavím si vybledlou vzpomínku pár měsíců starou: má sestra Sarah se o nadání téhle dívky zmínila. Já tehdy moc nevnímala, měly jsme se sestrou vlastní problémy. Ale Sarah pořád opakovala, jak je Sadie talentovaná. Jak už prodala deset přehozů v jednom z obchodů se suvenýry ve městě a jaký mají zákazníci o její výrobky zájem. Nelíbí se mi, že by taková vášeň měla být uhašena. Příliš mnoho lidí se na tomhle světě plácá bez ní. Amišové ale mají jiný názor.

„Tak co, vezmeš mě do vězení?“ zeptá se a tváří se dychtivě.

„Vezmu tě domů.“

Vzdychne, jako by vězení byla lepší varianta. Sáhne do kapsy, vyloví z krabičky hnědou cigaretu a zapálí si. Ještě ani neumí pořádně šlukovat.

„Zahoď to,“ řeknu jí.

„Ale proč, Katie? Ty přece taky kouříš, viděla jsem tě. V graebhoffu. Proč já nemůžu?“

„Protože je ti patnáct a je to nezákonné.“ Vytrhnu jí cigaretu a vyhodím ji z okna.

Dívá se na mě jasnýma pozornýma očima, kterým nic neunikne. Zvláštní, znervózňuje mě, že ke mně tahle dívka z nějakého šíleného důvodu vzhlíží. Učí se věci, které by neměla. Touží po tom, co jí, pokud zůstane amiškou, bude zapovězeno. Je to recept na zlomené srdce a já s tím nechci mít nic společného.

„Nechci domů,“ pronese.

„Jedna novinka, Sadie. Nikdo nemůže dělat jenom to, co by chtěl.“ Ohlédnu se přes rameno. Všichni až na dvě děti odešli. Glock mluví s Angi McClanahanovou. Flirtuje s ním, pravděpodobně se ho snaží přesvědčit, aby jí sundal pouta. Glock si cosi soustředěně zapisuje, očividně to na něj nepůsobí.

„Počkej tady,“ řeknu Sadie, „hned se vrátím.“ Pustím se ke Glockovi. Všimne si a jde mi naproti, sejdeme se uprostřed mostu, mimo doslech obou děvčat.

„Co ty na to?“ zeptám se.

Glock zavrtí hlavou. „Byli jsme jako puberťáci taky tak pitomí?“

„Nejspíš jo.“

Podívá se do zápisníku. „Evidentně se porvaly kvůli klukovi. McClanahanová si začala. Ta druhá ji zase praštila jako první.“

„Štěstí, že už jsem dospělá.“

„Ale celkem by se mi líbilo, kdyby se o mě holky praly.“ Zazubíme se na sebe.

„Tak koho teda vezmeme do basy?“ chce vědět.

„Pustíme je s výstrahou a promluvíme si s rodiči.“

„To je dobrý řešení,“ přikývne na souhlas. „Nebude s tím tolik papírování.“

„Odvezeš McClanahanovou domů? Promluvíš s jejími rodiči?“

„Jasně.“

Ohlédnu se na Sadie Millerovou a vzdychnu. Opírá se o parapet, potahuje z hřebíčkové cigarety a sleduje mě. „To se mi snad zdá, jak to tyhle děti můžou kouřit,“ zabručím.

Glock přikývne. „Tebe by to zabilo, to je jasný.“

Vracím se k mladé amišce. Já i Glock dobře víme, že na mladé lidi číhají mnohem nebezpečnější nástrahy a my většinou nemáme, jak je před nimi ochránit.

KAPITOLA 2

O tři čtvrtě hodiny později vyjíždím z dlouhé příjezdové cesty u farmy, kde žije Sadie Millerová s rodiči a čtyřmi sourozenci. Umím dobře číst v lidech, bez ohledu na jejich kulturu, a jsem si dost jistá, že když jsme se Sadie přišly, nejprve si mysleli, že monokl má ode mě. Takovou mám pověst mezi amiši, ať už po zásluze, nebo ne.

Když jsem jim líčila, co se stalo, pokoušela jsem se zůstat objektivní. Esther a Roy Millerovi tiše poslouchali, ale z očí jim čišela nedůvěra – a snad i podezíravost. Místo aby se vyptávali, většinu času mlčeli. Když jsem odcházela, musela jsem pochybovat, jestli vůbec věřili tomu, co jsem jim řekla.

Kdyby šlo o neamišskou rodinu, ještě teď bych byla u nich a poslouchala, jak brání své dítě nebo trousí laciné narážky namířené proti mně a mému oddělení. U amišů je to jinak. Nedošlo k žádnému ukazování prstem, obviňování nebo nesmyslnému odůvodňování. Amišští rodiče obecně vychovávají své děti přísně, poslušnost jim vštěpují odmalička, v případě nutnosti podpoří svou autoritu výpraskem.

Sadie už je ale ve věku, kdy výprask nepomůže. Přesto nepochybuji, že ji za neposlušnost potrestají, pravděpodobně jí zadají nějakou nepříjemnou práci. Nevím, jestli to bude stačit.

Jsem unavená, mířím na stanici vyplnit hlášení o průběhu směny a stále myslím na Sadie. Náhle mi zazvoní telefon. Mírné podráždění vystřídá radost, jakmile na displeji spatřím Tomasettiho jméno. Nasadím si sluchátka.

„Dobré ráno, agente.“

„Už ti volám podruhé, dostal jsem se do hlasové schránky. Děje se něco?“

„Promiň, zdržel mě zásah.“

„Krávy?“

„Něco horšího,“ odpovím. „Puberťáci.“

„Tak to je horší.“

„U krav člověk aspoň ví, co může čekat.“

„Minimálně mají míň řečí.“

John Tomasetti je agent z BCI, ohijského Úřadu pro kriminální vyšetřování v Clevelandu. Seznámili jsme se před rokem a půl, když mi pomáhal řešit případ Jatečního vraha. To období bylo psychicky náročné pro nás oba, nejen profesně, ale i soukromě. Jeho ženu a dvě děti jen devět měsíců předtím zavraždili a Tomasetti to úplně nezvládal. Bral návykové léky a míchal je s alkoholem. Pořídil si zatmění prvotřídních rozměrů, kvůli němuž málem přišel o místo. Život se mu vymykal z rukou. Pravděpodobně to mělo i další důvody, o ně se však se mnou nepodělil. Koneckonců, lidé jako my jsou na utajování experti, zvlášť když jde velká a ošklivá tajemství.

Byl to můj první případ v úloze policejní náčelnice a vzhledem k mé osobní spojitosti s vrahem jsem si při vyšetřování sáhla na dno. Samotné vraždy byly šokující a surové – jako z noční můry. Během všech těch nepravostí a krveprolití se z nás s Tomasettim kupodivu stali spojenci, přátelé a později milenci. Nakonec jsme ten zatracený případ rozlouskli.

„Spala jsi?“ Ví, že jsem sloužila noční.

„Jakmile vyplním hlášení, jedu domů.“ Napadne mě, jestli se nechystá přijet. Třeba má volný víkend a chce jej strávit se mnou. Naposledy jsem ho viděla před měsícem. Při tom pomyšlení se ve mně cosi vzedme, ale rychle to zkrotím. Stále ještě nedůvěřuji emocím, zvlášť těm silným a nečekaným.

„Právě jsem dostal případ,“ oznamuje. „Napadlo mě, jestli bys nechtěla přijet a zapojit se jako konzultant.“

To mi vyrazí dech. Je to neuvěřitelně neobvyklá žádost. Jsem náčelnice policie v malém městě. Většinu dnů vyjednávám příměří v domácích sporech, odtrhuji od sebe rváče a vyšetřuji příležitostné krádeže. Maloměstské zločiny. Proč tedy Tomasetti potřebuje zrovna mě, když má k dispozici mnohem kvalifikovanější kolegy z úřadu pro kriminální vyšetřování?

„Nesouvisí to, doufám, s kravami?“ zeptám se.

Uchechtne se. „Pohřešované osoby. Zatím dvě, ale případ se vyvíjí.“

„To není právě moje doména.“

„Jsou to amišky.“

Probouzí mou zvědavost. „Poslouchám tě.“

„Mám tu dvě pohřešované nezletilé, zmizely ze dvou měst vzdálených sto padesát kilometrů od sebe. Právě to dáváme dohromady. Jedu na místo činu, jakmile to půjde, vyslechnu jejich rodiny. Říkal jsem si, že bys mi mohla pomoct zorientovat se v tom.“

Nikdo si neuvědomuje víc než já, jaká propast zeje mezi amišskou komunitou a zbytkem Američanů. Ta propast je ještě citelnější, pokud jde o policejní složky, zvlášť o BCI, úřad odjinud. Má důvěrná obeznámenost s prostým životem spolu se znalostí pensylvánské holandštiny pomáhají tuto propast překlenout a přimět amiše, aby mluvili otevřeněji.

Zastavím před pekárnou, abych se na hovor mohla plně soustředit. „Kde k těm zmizením došlo?“

„K poslednímu v Rocky Forku, to je malé město asi sedmdesát kilometrů od Clevelandu.“

Zhluboka se nadechnu, pokouším se necítit polichocená. „Zajímá mě to.“

„Tolik, abys přijela?“

„Myslíš hned teď?“

„Čas běží. Říkal jsem si, že bychom se mohli sejít tady, v Richfieldu. Představil bych tě šéfům na oficiální schůzce. Podepsala bys pár formulářů a oni by ti dali dočasný průkaz. Bereš?“

V prsou cítím cosi, co se podobá vzrušení. „Musím jenom zařídit pár věcí. Kdy má ta schůzka proběhnout?“

„Jakmile dorazíš. Zavolej mi.“

Chci mu sdělit předběžný časový odhad, ale Tomasetti už je pryč. Chvíli jenom sedím, přihlouple se usmívám, povzbuzená vyhlídkou, že mám dělat konzultanta tak vážené instituci. Jenže většina toho, co cítím, souvisí spíš s Tomasettim. Nevím, jestli je to pro mě dobré, nebo špatné. Ale je to upřímné a víc to nehodlám zkoumat.

V duchu vypočítávám všechno, co musím před odjezdem vyřídit. Musím promluvit se svými lidmi, se starostou, sehnat záskok na své směny. V Painters Millu věčně bojujeme s nedostatkem lidí. Ale dnes se má vrátit Skid, za něhož jsem v noci zaskakovala. Víkend mám mít volný. Mohlo by to vyjít.

Zapomenu na spánek a volám vysílačkou Moně. „Policejní oddělení Painters Mill,“ ohlásí se energicky.

„Ahoj, to jsem já.“

„Co se děje, náčelnice?“

„Svolej kluky na krátkou poradu.“

„Teď ráno? Co se děje?“

„Jak dlouho budete pryč?“ zní první předvídatelná otázka.

„Ještě nevím, dva nebo tři dny.“

„Auggie…“

„Provedu.“