Linda Castillo

STŘÍPKY TICHA

Originální název: Breaking Silence

Vydáno u Minotaur Books, New York 2011

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2011 by Linda Castillo

Published by arrangement with St. Martin's Press, LLC. All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7388-1

Tato kniha je fikce. Všechny postavy, organizace a události v románu zachycené jsou výplodem autorčiny představivosti nebo jsou použity fiktivně.

Tuto knihu věnuji své rodině: manželu Ernestovi, hrdinovi mého života; a Debbie a Jackovi Sargentovým za naše společné dobré časy. Mám vás všechny ráda.

PODĚKOVÁNÍ

Tvůrčí proces je dlouhá a někdy až úmorná cesta. Jako u každé knihy musím poděkovat mnoha lidem za odborné vědomosti a za podporu. Nejprve bych ráda poděkovala své agentce Nancy Yostové, protože je geniální a vždycky dosáhne svého. Děkuji svému redaktorovi Charlesi Spicerovi, jehož redaktorská genialita je jen špičkou ledovce. Ve Velké Británii patří poděkování redaktorce Trishe Jacksonové a pomocné redaktorce Thalii Suzumové za vynikající redakční práci a nadšení pro knihy (nemluvě o té nádherné kytici v den vydání)! Jako vždy jsem také vděčná všem prvotřídním vydavatelským profesionálům z newyorského St. Martin’s Press: Matthewu Shearovi, Sally Richardsonové, Andymu Martinovi, Matthewu Baldaccimu, Sarah Melnykové, Bobu Podraskymu, Kerry Nordlingové a Alison Caplinové. Nepochybně jsem opomněla mnoho dalších nadaných lidí, ale vězte prosím, že jsem vděčná za vaše vědomosti, podporu a nadšení. Ráda bych také z celého srdce poděkovala své přítelkyni z dětství Coleen Jessupové za to, že mě během četných cest do Ohia pokaždé uvítala ve svém domě a také za fantastickou projížďku na koni Sonnym.

V neposlední řadě nemohu nezmínit svou báječnou, oddanou a nadanou skupinu kritiků: Jennifer Archerovou, Anitu Howardovou, Marcy McKayovou a April Redmonovou. Díky, dámy. Je s vámi zábava, dokážete vylepšit každou knihu.

Tři tiché věci:

Padající sníh,

hodina před úsvitem,

ústa

zesnulého.

„Triad“, Adelaide Crapsey

PROLOG

Se psy bude problém.

Za poslední týden to místo dvakrát projel s vypnutými světlomety a staženými okny, díval se, naslouchal. Plánoval. Slyšel je štěkat. Zatracení bíglové. Ze silnice bylo vidět vrcholky drátěných kotců. Je jich přinejmenším šest. Ta babizna má celé stádo zablešených štěkajících vořechů. Přesně jak se dá od špinavé staré báby čekat – sbírá špinavá zvířata. Sama žije jako prase. Ale jestli si myslí, že jim psi zabrání udělat, co je třeba, tak se šeredně plete.

Šeredně.

Za poslední hodinu se zvedl silný vítr, lomcoval větvemi stromů. Zima nebyla na obtíž a vítr alespoň přehluší všechny zvuky. S trochou štěstí by mohlo dokonce sprchnout nebo začít sněžit. Všude bude svinčík a bláto, což se hodí, když nechcete zanechat stopy.

Světlomety vypnul už kilometr zpátky. Naposledy projel kolem, otevřel okno. V domě se nesvítilo. Psi byli zticha. Měsíc zakrývaly houstnoucí mraky, ale tma představovala vítané plus. Věděl, co má dělat, zapamatoval si, jak to tam vypadá, nevadilo mu, že na práci neuvidí.

Ohlédl se na spolujezdce a přikývl. „Jde se na to.“

Zaparkoval pick-up v zatáčce polní cesty nějakých sto metrů od štěrkové silnice. Stropní svítidla předem přelepil páskou, aby ho neprozradila, až otevře dveře. Vystoupili z vozu, od úst jim stoupala bílošedá pára. Kolem vládlo zimní ticho. Ozývalo se jen praskání větví ve větru. Zahoukání sovy dole u potoka. Kukuřičné pole bylo sklizené, holé stvoly šepotaly jako neposlušné děti.

Zůstal stát u dveří, rychle si zul boty a obul po kolena vysoké gumáky. Dnes večer je bude potřebovat, a nejen kvůli bahnu.

Vzal si kožený opasek s pouzdrem a připásal si jej kolem boků jako pás s nábojnicemi. Čepel loveckého nože na zadním sedadle se leskla jako modrý led. Německý nůž – nejlepší na trhu – měl širokou patnácticentimetrovou čepel a koženou rukojeť pokrytou epoxidovým nátěrem. Ta rukojeť se mu hodně líbila. Povrch neklouzal v ruce, střenka dokonale seděla v dlani. Záštita byla malá, a nůž proto nebyl ideální k bodání, přesto byl dostatečně masivní, aby se zařízl hluboko a napáchal vážné škody. Když si jej před čtyřmi lety objednal, získal navíc zdarma kamenný brousek. Zatraceně dobrý nůž.

Jakmile jej uchopil, zmocnilo se ho vzrušení. Příjemná zbraň do ruky. Smrtící a krásná. Umělecké dílo pro fajnšmekry. Zasunul jej do koženého pouzdra a tiše zavřel dveře vozu.

Přelezli přes příkop a pustili se kukuřičným polem k drátěnému plotu na jižní straně pozemku. Nylon se třel o nylon, ale jinak holínky na prochladlé mokré půdě nebylo téměř slyšet. Dvacet metrů od ohrad s dobytkem už slyšel zvířata neklidně přešlapovat. Došli až k plotu.

Když prolézali mezi ocelovými trubkami, z nichž byla svařená brána, několik ovcí se rozprchlo. Kromě prasat byla většina jatečních zvířat tupá. Ale ovce obzvlášť. Bezduchá stádní zvířata. Připomínala mu své lidské protějšky. Tupé. Důvěřivé. Slabé. Klidně se nechají odvést na porážku. Na rozdíl od něj. Už si to nenechá dál líbit. Přišel čas zaujmout jasné stanovisko. Něco podniknout.

Stáli v ohradě asi tři metry od sebe. Jejich oči brzy uvykly téměř neproniknutelné tmě. Ovce se pohybovaly v kruzích a pokoušely se splynout se zbytkem stáda, uniknout hrozbě. Ale dnes večer v jednotě síla nebude.

Jeho parťák na druhé straně ohrady vybral zvíře a vrhl se na něj. Dusot desítek kopyt. Záblesk čepele. Přidušený výkřik nešťastného zvířete. Zahlédl spršku krve, která dopadla na rozblácenou půdu. Tu starou krávu čeká ráno pořádný překvápko.

Hrubá střenka ho hřála v dlani. Všiml si staré, tlusté ovce v rohu. Připomínala mu tu stařenu. Špinavou starou svini. Lidský odpad. Skočil po ovci, chytil ji pod krkem a přimáčkl k sobě. Zvíře bečelo, pokoušelo se uprchnout, kopalo. Zaklel, sevřel vlnu v pěsti a přimáčkl si to páchnoucí boulovaté tělo na prsa. Jediný řez. Mokré horko na ruce. Kluzká rukojeť. Zvuk předsmrtného chroptění, připomínající přesýpání vlhkého štěrku. Zvíře sebou zaškubalo a ochablo.

Oprávněné zabití.

Pustil mrtvou ovci. Psi se rozštěkali. Zatím se nikde nerozsvítilo, ale dlouho to nepotrvá. Tak rychle ještě jednu.

Rozhlédl se, v rohu spatřil další ovci, která působila dezorientovaně. Rozběhl se k ní. Zvíře se kolem něj pokusilo proběhnout. Rozmáchl se nožem. Čepel se zabořila hluboko. Ocel narazila na kost. Zvíře podkleslo.

Už nepřemýšlel, jen konal, odváděl svou práci. Popadl ovci za uši. Zvrátil jí hlavu. Řízl. Sprška krve se ve tmě zdála černá. Horká tekutina mu potřísnila ruce. Oblečení. Tohle nikdy neměl rád…

„Světla,“ sykl jeho parťák. „Musíme padat.“

Otočil se a mezi stromy zahlédl žlutou záři. Psi v kotcích šíleli. „Zasraný čokli.“

Pohybovali se rychle. Nemluvili. Prolezli mezi mřížemi brány. Bahno se jim lepilo na boty. A pak se rozběhli. Máchali rukama. Od úst jim stoupala pára. V žilách koloval adrenalin.

Doběhli k autu, otevřeli dveře a naskočili.

„Kolik jsi jich dostal?“ zeptal se.

„Dvě.“ Jeho spolujezdec si sundal čepici. Stále lapal po dechu. „Co ty?“

„Dvě.“ Když si to představil, usmál se. „Ta špinavá stará amišská kunda bude čumět.“

KAPITOLA 1

Pršet začalo o půlnoci. Krátce nato se zvedl vítr, serval poslední listy z javorů a platanů a rozfoukal je po Main Street jako vysušené vyděšené korýše. Teplota s každou hodinou klesala, ze severu se hnala studená fronta. Do rána bude sněžit.

„Debilní počasí.“ Roland „Gurčák“ Shumaker vmáčkl své čtyřiasedmdesátileté tělo do starého hlídkového vozu Crown Vic a až příliš prudce za sebou zabouchl. Neměl se nechat uvrtat do noční směny. Přece jen nemládne. Jenže ten zatracený Skidmore dostal neschopenku a náčelnice Gurčáka požádala, aby ho zastoupil. V té době mu představa, jak brázdí Painters Mill v hlídkovém voze ve čtyři ráno, nevadila. Teď ovšem nechápal, co ho to popadlo.

Nebylo to tak vždycky. Kdysi bývaly noční směny jeho spásou. Po setmění se začali objevovat potížisté jako upíři lačnící po krvi. Padesát let projížděl Gurčák těmito ne zas tak špatnými ulicemi a celým svým policajtským srdcem doufal, že nějaký grázl překročí hranici a on se dočká kýženého zásahu.

Později už ale sotva zvládal osmihodinovou směnu, tělo mu bolestně připomínalo, že už mu není čtyřiadvacet. Když to nebyla záda, tak krk nebo ty zatracené nohy. Stárnutí je nanic.

Když se Gurčák podíval do zrcadla, civěla na něj tvář vrásčitého starce s přihlouplým výrazem. Pokaždé, když si toho starce prohlížel, říkal si: Jak se to, sakra, mohlo stát? Neměl ponětí. Podepsal by se nanejvýš pod prohlášení, že čas je pěkně záludná bestie.

Právě když Gurčák zajel na Dogleg Road, ožila jeho vysílačka. „Jsi tam, Gurčáku?“

Noční dispečerka Mona Kurtzová byla energická dívka s bujnými rusými kadeřemi a šatníkem, který musel náčelnici děsit. Byla věčně rozverná, jako by ujížděla na kokainu. A navíc se rozhodla stát policistkou. Gurčák ještě neviděl policistku, která by nosila černé silonky a vysoké podpatky. Přinejmenším pokud nepracovala inkognito. Mona se mu nezdála na takovou práci stavěná. Možná protože byla moc mladá, trochu divoká a nestála nohama pevně na zemi. Měl na ženské u policie svůj názor, ale nechával si ho pro sebe.

S náčelnicí samozřejmě problém neměl. Na začátku pochyboval – ženská, navíc bývalá amiška – Kate Burkholderová se však za poslední tři roky ukázala jako zatraceně schopná. Ani úcta k ní ovšem nezměnila jeho názor na úlohu žen u policejního sboru.

Zvedl mikrofon. „Nevím, kde bych byl jinde,“ zabručel.

„Za tohle ti bude Skid hodně zavázanej.“

„To si piš. Ten prevít se stejně určitě zmastil.“

Poslední dvě noci si s Monou přes vysílačku povídali, vesměs aby si zpestřili monotónnost nočních směn v malém městě. Dnes se však Mona zdála zamlklá a Gurčák z toho vyvodil, že ji něco trápí. Věděl, že nikdy nechodí dlouho kolem horké kaše, proto jednoduše vyčkal.

„Mluvila jsem s náčelnicí,“ oznámila po chvíli.

Gurčák se zašklebil. Bylo mu jí líto, nemyslel si, že by ji náčelnice někdy povýšila na plnohodnotnou policistku. „A co ti řekla?“

„Prej o tom popřemýšlí.“

„Tak aspoň něco.“

„Myslím, že mě nemá ráda.“

„Ale jo, má.“

„Trčím v dispečinku už tři roky.“

„Je to dobrá zkušenost.“

„Podle mě si sem vezme někoho odjinud.“

Totéž si myslel i Gurčák, neřekl však nic. Nikdy nevíte, kdy ženským bouchnou saze. Noc bude dost dlouhá i bez vytočené dispečerky. „Vydrž, děvče, ona si dá říct.“

Vtom se ze druhého konce ozval nouzový signál, což ho milosrdně vysvobodilo.

„Někdo volá nouzovou linku,“ oznámila Mona a odpojila se.

Gurčák si oddechl, pověsil mikrofon a doufal, že ji hovor chvíli zaměstná – a nezaměstná jeho. Kdysi si myslel, že čím bude starší, tím víc bude ženským rozumět. Což jen dokazuje, jak se člověk někdy plete. Dnes pro něj ženy nebyly o nic menší záhadou než zamlada. Z devadesáti procent nechápal ani vlastní manželku, a to žil s Clarice už třicet let.

Do okna pleskaly dešťové kapky se sněhem. Gurčák zapnul stěrače. Pravá noha ho brněla. Měl chuť na cigaretu. Zadek ho bolel od sezení.

„Na tohle už jsem starej,“ ulevil si.

Právě když zahnul na okresní silnici číslo tři, ozval se ve vysílačce Monin hlas. „Gurčáku, mám tu pravděpodobně deset jedenáct na farmě u Humerickových na Folkerthově.“

Kód ho překvapil, popadl mikrofon. „Jaký problémy se zvířatama?“

„Stará paní Humericková tvrdí, že jí něco zabilo několik ovcí. Prý jsou všude vnitřnosti.“

„To si děláš kozy.“

„Myslí si, že to možná udělalo nějaké zvíře.“

„To spíš yetti.“ Gurčák cosi zabručel, otočil vůz a zamířil k Folkerthu. „Jak je ta adresa přesně?“

Mona ze sebe vychrlila číslo a dodala, že farma Humerickových není daleko od Mlynářova rybníka a háje podél Painterského potoka.

„Jsem deset sedmdesát šest,“ ohlásil, že je na cestě, a zapnul maják.

Farma Humerickových, k níž dorazil o pár minut později, byla osvícená jako fotbalový stadion. Déšť se sněhem se leskl ve světle obrovského reflektoru umístěného na fasádě stodoly. June Humericková, která už zhruba dvacet let žila jako vdova, byla rozložitá jako ragbista a přesně tak zákeřná. Prohlašovala se za amišku, ale vůbec tak nevypadala ani se tak nechovala. Před deseti lety udělala na biskupa dlouhý nos a nechala si na farmě zavést elektřinu. Řídila starý pick-up dodge, dopřávala si žvýkací tabák, kdy se jí zachtělo, a když byla rozčilená, klela jako námořník. Amišský farní okrsek ji přestal počítat mezi své ovečky. Vdově Humerickové to bylo očividně jedno.

Nyní stála vedle svého automobilu ve flanelové noční košili, po kolena vysokých holínkách a maskáčové bundě. V jedné ruce třímala dvouhlavňovou pušku po zesnulém manželovi, ve druhé baterku. „Tady jsem!“ křikla.

Gurčák nechal běžet motor a zapnuté světlomety namířené na potemnělou ohradu se zvířaty vedle stodoly, popadl svítilnu Maglite a vysoukal se z auta. „Dobrej, June,“ pozdravil a pustil se k ní.

Nenamáhala se odpovědět, místo toho ukázala na ohradu o deset metrů dál. „Dobrej? Pěkně blbej! Něco mi zabilo čtyři ovce. Rozsápalo je to na kusy.“

Šel, kam mu ukazovala. „Jehňata?“

„Ne, tyhle ovce byly dospělý.“

„Neviděla jste nic? Nebo neslyšela?“

„Slyšela jsem je bečet. Psi štěkali, že by to probudilo mrtvýho. Než jsem se sem dostala, byly ovce v Pánu. Všude jsou jejich vnitřnosti.“

„Možná to byli kojoti,“ navrhl řešení Gurčák. „Slyšel jsem, že se do Ohia vracejí.“

„Já teda ještě neviděla, že by kojot udělal něco takovýho.“ Vdova se na něj dívala, jako by byl prostoduchý. „Vím, kdo to byl, a jestli máte v hlavě taky mozek, bude to jasný i vám.“

„Ještě jsem ty ovce neviděl, tak jak mám poznat, kdo to udělal?“ ohradil se rozhořčeně.

„Protože tohle není poprvý, co se něco takovýho stalo.“

„Mluvíte o těch útocích na amiše?“

„Přesně vo tom mluvím.“

„Zabití pár ovcí není zrovna typickej způsob jak na to, nemyslíte?“

„Ale houby, některejm lidem prostě vadíme, Gurčáku. Nás, amiše, šikujou už skoro sto let.“

„Šikanujou,“ opravil ji automaticky.

Vdova ho zpražila ledovým pohledem. „Tak co s tím budete dělat?“

Gurčák až moc dobře věděl o nedávném nárůstu zločinů vůči amišům. Vesměs šlo o malé škody: rozdupanou poštovní schránku, rozbité okno, házení vajec po bryčce. Dříve považovala místní policie i úřad šerifa podobné výstřelky za celkem neškodné zlomyslnosti. Jenže za posledních pár měsíců nabraly útoky zlověstný směr. Přede dvěma týdny někdo vytlačil bryčku ze silnice, při čemž byla zraněna těhotná amišská žena. Náčelnice a šerif holmeského okresu pracovali na sestavení zvláštní vyšetřovací jednotky. Potíž byla v tom, že amišské oběti jednohlasně odmítaly podat obvinění, oháněly se dobře známou frází: „Bůh se o nás postará.“

„No, June, zatím se nám nikoho nepodařilo přesvědčit, aby podal stížnost.“

„Zatracený pacifisti,“ odfrkla si. „Já to udělám.“

„Než začnem někoho lynčovat, co kdybysme se mrkli na ty ovce a ujistili se, že to třeba nebyli psi nebo tak něco?“ Gurčák si povzdechl, myslel na své nové kovbojské boty Lucchese a bláto v ohradě.

June vyrazila do tmy směrem k ohradě a noční košile jí šustila kolem nohou. Ocelová brána zavrzala. Gurčák už ovce cítil, zemitý zápach skopového, bláta a hnoje. June měla zhruba dvacet ovcí a všechny se přesně v tu chvíli rozhodly začít bečet. Gurčák slyšel, jak pobíhají kolem. Pustil se za June přes ohradu a na boty se mu okamžitě nalepilo bahno a ovčí trus. Vyplašená zvířata se před nimi rozprchla.

„To je teda noc,“ ulevil si Gurčák a přál si být doma ve své suché, teplé posteli. Namířil kužel světla podél dřevěné ohrady. V půli cesty o něco zakopl a málem upadl. Zaklel a posvítil si baterkou na zem. Zakopl o uříznutou ovčí hlavu.

„Do prdele! Co to je?“

„To bude Bess.“ June Humericková ztlumila hlas. „Chuděra stará.“

Ovčí hlava ležela v kaluži krve a bláta. Hubu měla částečně otevřenou, drobné bílé zuby odhalené. Růžový jazyk visel z tlamy jako splasklý balónek. Gurčák zvířeti posvítil na krk. Netušil, jak byla hlava odtržena od zbytku těla, ale rozhodně to nevypadalo na práci nějakého hubeného kojota. Šlo o čistou řeznou ránu. Mezi červenou tkání vykukovala růžová kost páteře.

„Nemyslím, že to udělal kojot.“ Gurčákovi se chloupky na zátylku zježily jako bodliny. „Vypadá to spíš na nůž.“

„To je mi teda novina.“ June přelétla kuželem světla po obvodu ohrady. „Kdybych se sem dostala dřív, byla bych do těch hajzlů napumpovala olovo.“

Gurčák ucouvl od uříznuté hlavy a posvítil si na druhou mršinu. Krev ho nikdy moc nevyváděla z míry, ale když spatřil růžové vnitřnosti vyrvané z rozříznutého břicha, přepadla ho nevolnost.

„Co to má do prdele bejt?“ zachmuřil se.

Vdova Humericková se nad jeho výrazivem nepozastavila, sama se nezdráhala používat silnější slova. Došla až k němu a posvítila na mrtvou ovci. „Je to prostě nesmyslný.“

„Kdyby nepršelo, byly by tu možná stopy.“ Gurčák mávl svítilnou zleva doprava. „Vážně jste venku neviděla žádný světlo?“

„Neviděla jsem vůbec nic.“

Gurčák znovu posvítil na mršinu. „Mohli by to bejt ty vyznavači ďábla z jihu.“

Rozložitá žena ukázala na mrtvé tělo bez hlavy. „Nevzali si nic jako oběť.“

Její výraz jasně říkal, že jeho teorii s uctívači ďábla nebere. Gurčák nehodlal trčet venku v dešti a sněhu a dohadovat se s ní. „No dobře, objedu to kolem a potom sepíšu hlášení.“

Věnovala mu nevěřícný pohled. „A co když se vrátí? Třeba se schovali někde v lese a čekají, až odjedete, aby mohli dorazit ostatní ovce.“

„Nevidím tady nikoho, koho bych moh zatknout.“

„Můžete prohledat les.“

„Na to je moc tma, zvlášť v tomhle počasí.“

„To jsou všechno jenom kecy, Gurčáku.“

Vzdychl; před dvaceti lety by okamžitě skočil na návnadu a pustil se do tmavého lesa pátrat po těch darebácích. Vydal by se na lov. Dnes v noci, kdy ho bolela kolena a chlad mu pronikal do morku kostí, byl víc než ochotný počkat na světlo a přenechat tuhle fušku další směně.

„Hned ráno promluvím s náčelnicí a předám případ tý zvláštní jednotce, kterou kvůli tomu založili.“ Zamířil k bráně, zpátky na příjezdovou cestu a ke svému pěkně vyhřátému hlídkovému vozu. „Možná byste měla ty ovce na noc zamknout do chlíva.“

June se nedala. „Stará rozvrzaná stodola tyhle šílence těžko zastaví.“

„Tak dobrou noc.“ Gurčák už byl v půli cesty k autu, když vysílačka znovu ožila. „Co zas?“ zavrčel.

„Gurčáku, mám tu deset padesát dva na farmě Slabaughových. Právě volal David Troyer, prej tam spadli tři lidi do jímky.“

„A kurva.“ Gurčák zašmátral po mikrofonu na klopě. Kdysi míval policista vysílačku jen ve voze. Když se rozhodl, mohl volání klidně ignorovat. Jenomže dnes ji musel nosit jako nějakou divnou součást vlastního těla, jeden konec připnutý k opasku, druhý zastrčený za uchem a s mikrofonem připnutým na prsou jako nějakou zatracenou medailí. „Volalas záchranku?“

„Jsou na cestě. Říkala jsem si, že by ses tam asi měl podívat.“

Gurčák znovu vzdychl; bláta a výkalů si pro jednu noc užil ažaž. Jenže jímka byla nebezpečné místo. Tvořily se v ní plyny, které mohly člověka zlikvidovat rychleji než plynová komora, pokud nebyl opatrný. „Adresa?“

„Pojedeš po silnici číslo tři sta šedesát čtyři, pak okreskou číslo dva.“

Tam to Gurčák znal. Byla to víceméně polní cesta na jih od města, po níž bude jízda bez pohonu na všechna čtyři kola zatraceně těžká. Pochopil, že to je konec jeho nových bot. Zaklel. „Asi zavolej náčelnici.“

„Rozumím.“

„Jsem deset sedmdesát šest,“ ohlásil a přinutil své staré nohy k běhu.

KAPITOLA 2

Nespavost je záludná věc: plíživá neviditelná svízel, která postiženého připraví nejen o spánek, ale i o duševní klid, často na celé měsíce. Otupuje intelekt, demoralizuje a posléze vystavuje postiženého celé řadě fyzických i psychických obtíží.

Nikdy jsem toho moc nenaspala, ale za posledních pár měsíců se z občasného nevyspání stala chronická nespavost. Někdy, když ležím v posteli a sleduji na okně tanec stínů, si říkám, jak dlouho asi člověk vydrží beze spánku, aniž by se na něm projevily následky. A přemítám, jak a kdy na mě ten Damoklův meč dopadne.

Právě když zírám na zářící červené číslice na digitálním budíku, zazvoní telefon na nočním stolku. Ten nečekaný zvuk mě překvapí, nadskočím, pak se rychle uklidňuji, že volá Tomasetti, aby mě zkontroloval. Je to můj přítel, milenec a kolega nespavec, což je jen jedna z mnoha věcí, jež máme společné.

Pohled na displej prozradí, že nevolá John, ale dispečink. Vzhledem k tomu, že jsem policejní náčelnice a je pět ráno, nevěstí to nic dobrého. Přesto se mi uleví, že mě něco vytáhlo z temných zákoutí vlastní mysli.

„Zdravíčko, náčelnice, tady Mona, promiňte, že vás budím.“

„To je v pořádku. Co se stalo?“

„Nouzové volání od biskupa Troyera. Jeden z chlapců Slabaughových říká, že u nich na farmě jsou tři lidi v jímce.“

To je hodně špatná zpráva. Narodila jsem se a vyrostla jako amiška, dobře vím, jak nebezpečná může být špatně obhospodařovaná jímka. Metan. Amoniak. Utonutí. Slabaughovi jsou amišové a mají prasečí farmu hned za městem. Vždycky když projíždím kolem, podle zápachu poznám, že s hnojem nehospodaří dobře. „Volalas záchranku?“

„Jsou na cestě. A jede tam Gurčák.“

„Oběti jsou naživu?“

„Těžko říct.“

„Zavolej do nemocnice, že k nim přivezeme několik obětí.“ Už jsem stačila vylézt z postele, rozsvítit a začít ze skříně lovit oblečení. „Budu tam do deseti minut.“

Farma Slabaughových leží na polní cestě pár kilometrů za městem. Když zatočím na okresní silnici číslo dva, padá déšť se sněhem, proto přepnu explorer do režimu pohonu na všechna čtyři kola a sešlápnu pedál. Ani ne po sto metrech narazím na hlídkový vůz policejního okrsku Painters Mill uvízlý v bahně. Zastavím u něj.

Dveře u řidiče se otevřou a Gurčák, můj nejstarší policista, se ke mně začne prodírat po kolena hlubokým marastem. Otevře si u spolujezdce a nastoupí spolu s několika kilogramy bláta. „Fakt už by měli tuhle zatracenou cestu vyasfaltovat,“ prskne.

„Dostala se tam záchranka?“ ptám se.

„Neviděl jsem je.“

„Tohle je jediná přístupová cesta.“ Šlápnu na plyn a explorer se chvíli vzpouzí, pak se kola chytí, do převodů se dostane bahno a my vyrážíme k farmě Slabaughových ležící asi kilometr před námi. Dobře vím, že lidský mozek vydrží bez kyslíku jen zhruba čtyři minuty, než dojde k trvalému poškození. Jedu až příliš rychle a několikrát jen těsně minu příkop.

Bojím se, co nás čeká. Vzhledem k tomu, jak špatnou mají Slabaughovi ve chlévě ventilaci, mohly by být výpary z jímky smrtelné. Nemluvě o nebezpečí utonutí. Před dvěma lety zemřel ve chlévě na své farmě Bud Lathy. Byla zima a Bud noc předtím pozavíral dveře i okna. Bez odpovídající ventilace se uvnitř celou noc hromadily jedovaté plyny, několik prasat pošlo. Když je šel Bud ráno nakrmit, upadl během několika minut do bezvědomí a udusil se.

„Pozor!“

Světla mého vozu ozáří postavu malého chlapce právě včas, abych se mu stačila vyhnout. V žilách se mi rozlije adrenalin jako elektrický výboj. Dupnu na brzdy a prudce strhnu volant. Auto uklouzne a mine chlapce jen o pár centimetrů, nakonec zastaví kolmo v cestě. „Kruci.“

Oba s Gurčákem vyskočíme a brodíme se bahnem k chlapci. Stojí uprostřed cesty, vypadá ztraceně a vyděšeně. Přestože je zima, nemá na sobě kabát. Podle klobouku a šlí poznám, že je amiš. „Jsi v pořádku?“ ptám se.

Může mu být zhruba dvanáct. Hystericky pláče a je promočený na kůži. „Potřebujeme pomoc! Mamm a datt…“ Ukazuje na dlouhou štěrkovou cestu za sebou. „Spadli do jímky!“

Nečekám na podrobnosti, popadnu kluka za hubenou paži, odtáhnu ho k exploreru a zatlačím na zadní sedadlo. S Gurčákem nasedneme ve stejné chvíli, sešlápnu plyn a už se řítíme po štěrkové cestě dál k farmě Slabaughových.

Podívám se na chlapce do zpětného zrcátka. „Jsou vzhůru?“

„Ne!“ naříká. „Spí! Honem!“

O čtyři sta metrů dál cesta ústí do širokého, štěrkem vysypaného prostranství. Po pravé straně stojí dům pobitý bílými prkny. Stodola s chlévem pro prasata se tyčí přímo před námi.

Nezpomalím, dokud nejsem jen pár metrů od vrat, teprve pak dupnu na brzdy. Kola se zastaví a vyrvou z kořenů trsy zimní zmrzlé trávy. Zařadím parkovací polohu. Otevřu dveře, vyskočím dřív, než SUV úplně zastaví. Popadnu svítilnu, oběhnu auto, z kufru vytáhnu sedmimetrové lano. Ženu se ke chlévu a do obličeje mi padá voda a sněhové vločky.

Oběma rukama se opřu do vrat. „Policie!“ volám. Do nosu mě udeří pach čpavku a shnilých vajec, typický pro mokrý hnůj. Před sebou zahlédnu světlo lucerny, běžím k němu. Odněkud zprava zaslechnu naříkání mladého děvčete. U velké dřevěné ohrady stojí dva chlapci, jeden pubertální, druhý mladší, a dívají se dolů. Otevřu branku v ohradě a jdu k nim. „Kde jsou?“

Ukážou, ale já už vím. Betonová podlaha je mírně zešikmená, aby moč a hnojůvka z ohrad stékaly do čtvercové jámy zhruba dva na dva metry. Ocelovou mříž, která jámu přikrývala, dal někdo stranou. Opodál zahlédnu na zemi lopatu a hadici a dojde mi, že někdo musel čistit chlévy. Posvítím do jámy. O tři metry níž nehybně leží tři lidé na hladině černé hnojůvky.

„Jak dlouho už tam jsou?“ křiknu.

Nejstarší chlapec vypadá zhruba na sedmnáct. Upře na mě vyděšený pohled. „Nevím. Deset minut,“ procedí přes zaťaté zuby. Ve tváři je bledý jako stěna. Na sobě má kalhoty se šlemi, kolena mokrá od hnoje.

Ukážu na něj prstem. „Okamžitě pozotvírej všechna okna a dveře ve chlévě, rozumíš? Ať se sem dostane vzduch.“

„Ja.“ Přikývne a rozběhne se.

Znovu posvítím do jámy. Jsou v ní dva muži a jedna žena. Podle oblečení je poznat, že jde o amiše. Muži leží obličejem dolů. Pro ty už je pozdě, pomyslím si. Žena zůstala tváří nahoru. Možná ještě žije. „Jdeme pro vás dolů!“ zavolám. „Slyšíte mě?“

Nikdo z nich se nepohne.

„Vydržte!“ Za mnou se ozvou kroky, blíží se k nám Gurčák a chlapec, co stál venku. „Kde je, sakra, ta záchranka?“ rozčílím se.

Gurčák zavrtí hlavou a zmáčkne mikrofon.

Ukážu na chlapce. „Pomoz bratrům pozotvírat všechna okna a dveře. Potřebujeme tu čerstvý vzduch. Kdyby se vám nedařilo okna otevřít, rozbijte je. Utíkej! Hned!“

Uplakaně přikývne, otočí se a uteče.

Zakleju, podívám se na lano, které držím v ruce. Rozhodně nemám nejmenší chuť do té jímky lézt; nejeden ochotný záchranář už v podobných případech skončil jako oběť. Jenže nemůžu jen tak stát a přihlížet, zatímco se matka čtyř dětí dusí.

Ta myšlenka mě udeří do mozku jako pěst. Rozhlédnu se po něčem, k čemu bych mohla lano připevnit. O tři metry dál zahlédnu nosný trám. Je ze starého kmene stoletého dubu, zalitý do betonu. Omotám kolem něj provaz a utáhnu. Když si začnu druhý konec ovíjet kolem boků, přistoupí ke mně Gurčák. „Nechcete, doufám, tam dolů?“

Nenamáhám se s odpovědí. Dojdu k jámě, posadím se a spustím nohy přes okraj. „Potřebuju, abys mě jistil.“

Zatváří se zděšeně. „Náčelnice, při vší úctě…“

„Vezmi si rukavice. A spusť mě dolů.“

Dívá se na mě, jako bych mu právě řekla, že ho čeká popravčí četa. „Jestli tam polezete bez respirátoru, skončíte jako ti tři.“

„Máš snad lepší nápad?“ odseknu.

„Ne, sakra, to nemám.“ Přesto se k lanu nepřiblíží. „Třeba je můžeme zkusit navlíknout do smyčky a jednoho po druhým vytáhnout nahoru.“

„Kruci, Gurčáku, ona umírá.“ Posunu se víc ke kraji.

Chytí mě za paži. „Kate, musíte počkat na hasiče.“

Setřesu jeho ruku zbytečně prudce. Má pravdu. Je hodně riskantní lézt dolů, podle někoho možná dokonce hloupé. Jenže já nedělám vždycky nejchytřejší věci, zvlášť když je někdo v ohrožení života. Nebo když jde o děti. Sváří se ve mně nedočkavost a nerozhodnost. Představím si, jak tyhle děti vyrůstají bez rodičů, a nejradši bych křičela, jak je to nespravedlivé. Poslední měsíce jsem viděla spoustu zlých věcí, které potkaly spoustu dobrých lidí.

„Tak je vytáhneme nahoru,“ připustím po chvíli.

Gurčákovi se zjevně uleví. Uvolní provaz z trámu a podá mi volný konec. Vystoupím ze smyčky, postavím se na kraj jámy, roztáhnu smyčku a hodím ji dolů. Matně vnímám vzdálené houkání sirény, ale nezastavím se. Dokážu myslet jen na to, že každá vteřina může znamenat rozdíl mezi životem a smrtí.

Navedu smyčku k ženě. Leží tváří nahoru, čili se pravděpodobně neutopila. Pokud nepodlehla plynům, pořád je naděje…

Leží nejblíž ke stěně, téměř přímo pode mnou, takže by nemuselo být tak těžké zachytit ji do oka. Rozkročím se, pevně se zapřu nohama a předkloním se, pokouším se navléknout na ni smyčku. Vhodnější by byl nějaký tuhý kabel, ale žádný po ruce nemám a nechci ztrácet čas jeho hledáním.

Po několika pokusech se mi do smyčky podaří zachytit ženinu paži. Škubu provazem a posouvám smyčku až k rameni, pak přes hlavu. Nakonec ji utáhnu. Nebude to zrovna pohodlná jízda, ale počítám, že odřeniny od provazu jsou pořád lepší než smrt.

„Mám ji!“ křiknu. „Tahej!“

Gurčák se rozhlédne, všimne si nejstaršího z chlapců, který stojí opodál, a zapíská na něj. „Pojď nám pomoct!“

Mladík přiběhne, popadne provaz, několikrát si ho omotá kolem pěsti. V očích má naději. „Můžu!“

Společně začneme tahat. Když se lano napne, ženina paže se zvedne. Jsme na to sice tři, ale vytáhnout šedesát kilo z husté hnojůvky není nic snadného. Gurčák i chlapec dělají, co je v jejich silách, hlasitě funí a hekají. Boty nám kloužou po mokrém betonu. Zakláním se celou vahou. Nenapadlo mě vzít si rukavice a provaz se mi bolestivě zařezává do dlaní, přesto dál táhnu ze všech sil.

Ženino bezvládné tělo se zoufale pomalu noří z hnoje – nejprve hlava a ramena, trup, boky a konečně nohy. Zapírám se nohama a táhnu. Teď už jsem dál od okraje jímky a oběť nevidím, ale slyším, jak se její tělo tře o stěnu cestou vzhůru.

Když zahlédnu její paži a temeno hlavy nad okrajem, otočím se na Gurčáka. „Drž lano napnuté.“

Tvář má brunátnou námahou, ale přikývne. Kloužu rukama po laně, až dosáhnu na ženu. Vezmu ji oběma rukama pod rameny a kývnu na Gurčáka. „Táhnout!“

Vyvleču ženu na beton. Hned si všimnu, že je na dotek studená. Oblečení má nasáklé hnojůvkou. Rty má modré. V jejích ústech vidím tekutinu barvy čaje, kleknu si a obrátím ji na bok. Za sebou slyším hlasy a kroky. Trhnu sebou, když mi někdo položí ruku na záda. Vzhlédnu a vidím uniformovaného hasiče a mladého záchranáře. Mají u sebe resuscitační výbavu.

„My to převezmeme,“ říká záchranář.

Podívám se na oběť. Upírá na mě zakalené oči a mně je jasné, že už nežije. Mám sto chutí uhodit pěstí do betonu. Uprostřed zamlžených myšlenek si všimnu, že vedle mě stojí ten starší chlapec a dívá se na svou matku. Opodál slyším dívčí pláč. Další dítě padne na kolena a volá svou mamm. Teprve teď mi dojde, že tyhle děti zůstaly samy.

Někdo – hasič – mě vezme pod rameny a zvedne mě. Uvědomím si, že jim překážím. Jsem roztřesená a prochladlá, nevím, jestli mě tak odrovnaly plyny z jímky, nebo jde o následky vlastní neschopnosti.

Záchranář poklekne k ženě a nasadí jí kyslíkovou masku. Když stlačí sáček a pošle jí do plic dávku kyslíku, ozve se šumění. O několik metrů dál spouštějí dva hasiči s kyslíkovou maskou do jímky záchranářské vybavení.

Podívám se na své ruce. Jsou kluzké od páchnoucí směsky vody, krve, hnoje a bláta. Kůži mám lepkavou, mezi prsty hrubou. Lano mi rozedřelo prsty a ta krev je moje, přesto nic necítím, v tu chvíli dokonce ani zápach mrvy. Stojím jako zkamenělá a sleduji, jak se záchranáři marně pokoušejí oživit bezvládnou ženu.

O několik metrů dál se choulí čtyři amišské děti s nadějí, že tihle Englischers a jejich vyspělé vybavení jim zachrání mamm a datt. U těch mladších vidím víru a puká mi srdce, protože vím, že ta často vyjde vniveč.

„Vypadá to, že na chvíli potřebujete na vzduch,“ ozve se za mnou.

Otočím se a spatřím za sebou policistu Ruperta „Glocka“ Maddoxe. Dívá se na mě jako na psa, kterého právě porazilo auto – ošklivě zraněného psa, který by mohl kousat, kdyby se ho někdo pokusil dotknout. Netuším, jak se sem dostal tak rychle; služba mu začíná až v osm. Ale nezáleží na tom; jsem ráda, že je tady.

„Je mrtvá,“ hlesnu.

„Udělala jste, co jste mohla.“

„To pověz těm dětem.“

Zašklebí se a popojde ke mně. „Pojďme na vzduch.“

Glock si na city moc nepotrpí. Pracuji s ním už dva a půl roku a spočítala bych na prstech jedné ruky, kolikrát jsme spolu vedli důvěrnější rozhovor. Kupodivu mě vezme za ruku.

„Krucinál,“ ulevím si.

„Jo.“ Víc neřekne, ale stačí to. Chápe to. Chápe mě. A to stačí.

Vede mě ven ze stodoly. Najednou si uvědomím, že se mi motá hlava. Ačkoli jsou vrata i okna otevřená dokořán, vítr moc nefouká a vzduch uvnitř ve stodole je pořád plný čpavku a zápachu. Nemluvě o jedovatých plynech. Byla jsem tam sotva deset minut, ale už to na sobě cítím. Zevnitř mě do čela udeří ostrá bolest.

Celou minutu nedělám nic, jen stojím v dešti a sněhu a dýchám čistý chladný vzduch. Je to příjemné – asi jako studená voda na rozpálené kůži. Nakonec se podívám na Glocka. „Nic mi není.“

„Vím, že ne.“ S povzdechem se ohlédne ke stodole. „Hnusný.“

Pomyslím na ty děti a v žaludku cítím olověnou tíhu. „To nejhorší teprve přijde.“

„Mám vám pomoct s jejich výpovědí?“

„To bych ocenila.“

„Uděláme to tady?“

Rozhlédnu se. Stojíme nějakých sedm metrů od stodoly. Kolem se to hemží záchranáři a hasiči. Blikající světla majáků hasičského vozu a dvou sanitek z Pomerenské nemocnice se odrážejí od fasády. Hezký farmářský domek napravo vypadá studeně a prázdně. V oknech je tma, jako by v něm natrvalo vyhaslo jakési vnitřní světlo.

„Promluvíme s nimi v domě, děti se tam budou cítit líp. Musí něco sníst.“ Vím, že to působí přízemně, ale i tváří v tvář smrti musejí lidé jíst. „Zavolám biskupu Troyerovi, aby sem přijel.“

Pokud má odpověď Glocka překvapila, nedává to najevo. Nemám v těle kouska mateřského pudu, ale chtěla bych tyhle děti ochránit. Všechny děti jsou nevinné, ale mladí amišové v sobě mají jistý zvláštní druh nevinnosti. A čeká je mnohem větší pád, když je o tu nevinnost něco připraví. Mě zasáhla tragédie ve čtrnácti. Vím, jaké to je, když vás náhle něco uvrhne do světa tolik vzdáleného tomu jedinému, jaký jste dosud znali.

Ohlédnu se ke stodole. Gurčák stojí se čtyřmi dětmi venku před vraty. Hasiči a záchranáři procházejí bez povšimnutí kolem nich. To poslední, co bych chtěla, je mluvit s nimi o hrůze, kterou právě prožily, ale jako u všech ošklivých katastrof, jež nám osud se zlomyslnou radostí předhazuje, nemám na vybranou.

KAPITOLA 3

Odeset minut později stojíme spolu sGurčákem aGlockem vevelké amišské kuchyni. Čtyři děti sedí umasivního dřevěného stolu ajejich bledé tváře ozařuje světlo petrolejové lampy. Vdomě je teplo, je to tu cítit horkým sádlem aolejem doluceren.

Chvíli nám trvá, než se nám podaří zapálit druhou lampu, která stojí vedle dřezu. Kdysi by mi tohle tlumené světlo nevadilo. Během dětství adospívání jsem jiné neznala. Zato dnes ráno si bez fluorescentních žárovek připadám napůl slepá.

Staromódní petrolejový sporák vedle dřezu je ještě horký. Naněm stojí litinový kastrol plný jídla tvořeného odřezky vepřového, spojenými skukuřičnou apšeničnou moukou vlůžku zchladnoucího, tuhnoucího sádla. Nastole stojí studené zbytky nedojedené snídaně. Vidím košík schlebem amalou misku sjablečným máslem. Džbán mléka, pravděpodobně čerstvého. Sedm talířů. Sedm sklenic. Tři šálky nakávu.

Posunu litinový kastrol nahorkou plotýnku, aby se jeho obsah ohřál; pak se postavím kestolu. Nalévám mléko dočtyř sklenic acítím nasobě Glockův aGurčákův pohled. Je to pro mě zvláštní role, ale mám nutkání hrát ji. Před každé dítě položím krajíc chleba. Chleba, který upekla jejich matka včera nebo předevčírem. Matka, jež svým dětem víckrát snídani nepřipraví.

Děti jsou zřejmě najídlo příliš rozrušené, přesto jim nandám ohřátý masový nákyp. Když dojdou věci, které mohu dělat, posadím se kestolu azaložím si ruce. „Moc mě mrzí, co se stalo vašim rodičům,“ začnu.

Nejmladší dítě, zhruba desetiletý chlapec, se namě podívá. „Přijde mamm?“

„Vaši mamm adatt bohužel umřeli.“ Nejsem si jistá, jestli tomu výrazu rozumí, proto dodám: „Teď jsou sBohem.“

„Ale já viděl, jak jste ji zachránila. Viděl jsem to.“

„Nedokázala jsem ji zachránit, je mi to líto.“

Chlapec sklopí oči ktalíři arozpláče se. „Já chci mamm.“

„Já vím, broučku.“ Natáhnu se apohladím ho poruce. Je drobná, měkká astudená. Připadám si bezmocná aneschopná. Otočím se nanejstaršího znich. Oplácí mi pohled. Vjeho očích vidím vzdor anapadá mě, jestli se pokouší popřít smrt, nebo svůj vlastní žal. „Jak se všichni jmenujete?“ ptám se.

Přikývnu, pak se otočím nachlapce sedícího vedle ní.

„Samuel,“ řekne.

„Kolik ti je, Samueli?“

„Dvanáct.“

„Moses, ale říkají mi Mose.“

„Adam.“