C. S. Lewis

VEĽKÝ ROZVOD 

FANTASTICKÝ AUTOBUSOVÝ VÝLET Z PEKLA DO NEBA

Vydala Porta libri Bratislava v roku 2014 ako svoju 98. publikáciu.

Z anglického originálu The Great Divorce preložila Lucia Tužinská.

Jazyková úprava: Vladimír Tužinský a Porta libri

Preklad © Lucia Tužinská

Grafický dizajn a DTP: Karol Prudil – karolprudil.sk

Grafický dizajn a DTP: Karol Prudil - remini

ekniha: Radovan Rumanovič 

Písmo: Doko

Slovak edition © Porta libri, 2006, 2012, 2014

Všetky práva slovenského prekladu vyhradené.

The Great Divorce © copyright C. S. Lewis Pte Ltd 1946

Published by Porta libri under license from The C. S. Lewis Company Ltd.

All rights reserved.

Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uložená do informačných systémov ani inak rozširovaná (elektronicky alebo mechanicky) bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-8156-113-9

Porta libri

Legionárska 4

811 07 Bratislava

Telefón: 02 – 55 64 08 68

porta@porta.sk

www.porta.sk

Predslov

Blake napísal knihu s názvom Svadba neba a pekla. O ich rozvode píšem nie preto, že by som sa pokladal za vhodného protivníka pre tak veľkého génia, ba dokonca ani preto, že by som si bol úplne istý, že chápem všetko, o čom písal. V istom zmysle v nás však snaha spojiť nebo s peklom do manželského zväzku prebýva odjakživa. Zakladá sa na presvedčení, že život nás nikdy nestavia pred nevyhnutné „buď-alebo“. Inými slovami, na presvedčení, že ak má človek schopnosti, trpezlivosť a (predovšetkým) dostatok času, vždy nájde spôsob, ako dosiahnuť obe alternatívy. 

Domnievame sa, že obyčajným vývojom, postupnými úpravami alebo zušľachťovaním nakoniec premeníme zlo na dobro, a že nikto po nás nebude chcieť, aby sme definitívne odhodili všetko, čo by sme si radi ponechali. Toto presvedčenie považujem za katastrofálny omyl.

Nemôžeme si brať všetku svoju batožinu na všetky cesty. Dokonca aj naša pravá ruka alebo pravé oko môžu byť z tých vecí, čo budeme musieť na niektorej ceste zanechať. Nežijeme vo svete, kde sú všetky cesty sústredenými špirálami, ktoré nás, ak nimi pôjdeme dostatočne dlho, nakoniec aj tak privedú do stredu. Žijeme skôr vo svete, kde sa každá cesta po pár kilometroch rozvetvuje na dve cesty, tie sa zase rozdeľujú na ďalšie dve, a na každom rázcestí musíme urobiť rozhodnutie. Dokonca ani na biologickej úrovni sa život nepodobá jazeru, ale stromu. Nesmeruje k jednote, ale preč od nej – procesom postupného zdokonaľovania sa jednotlivé stvorenia od seba čoraz viac líšia. Keď dobro dozrieva, stále viac a viac sa odlišuje nielen od zla, ale aj od iného dobra.

Nemyslím si, že všetci, čo si zvolia zlé cesty, budú zatratení. Ich záchrana však závisí od toho, či sa vrátia na správnu cestu. Nesprávny výpočet sa dá opraviť, no len tak, že sa vrátime späť, až kým nenájdeme chybu a z toho miesta začneme počítať odznova. Nikdy ho neopravíme tak, že budeme jednoducho pokračovať v počítaní. Zlo je možné napraviť, no nikdy sa nemôže „vyvinúť“ v dobro. Čas ho nezahojí. Zlé kúzlo musíme zlomiť, krok po kroku je potrebné „spätne odriekať zaklínadlo v mene oslobodzujúcej moci“. Inak to nejde. Vždy je to „buď-alebo“. Ak trváme na tom, že si ponecháme peklo (alebo dokonca len Zem), neuvidíme nebo. Ak prijmeme nebo, nebudeme si môcť ponechať ani tie najmenšie a najintímnejšie suveníry z pekla. 

Som pevne presvedčený, že každý, kto dosiahne nebo, zistí, že nič z toho, čoho sa zriekol (dokonca aj keby to bolo vylúpnuté pravé oko), sa nestratilo, že podstata toho, po čom skutočne túžil – dokonca aj vo svojich najzvrátenejších snoch – bude naňho, nad všetky očakávania, čakať na „Nebeských výšinách“. 

V tom zmysle budú mať pravdu všetci, čo už skončili svoju púť (ale nikto iný), keď povedia, že dobro je všetko a nebo je všade. No my, na opačnom konci cesty, sa zbytočne snažíme predstaviť si tento retrospektívny pohľad. Ak by sme tak urobili, s najväčšou pravdepodobnosťou by sme prišli k falošnému a zhubnému záveru a prevrátenej predstave, že všetko je dobré a všade je nebo.

A čo Zem, pýtate sa. Nazdávam sa, že každý nakoniec zistí, že Zem sa od neba a pekla veľmi nelíši. Domnievam sa, že ak si niekto vyberie Zem namiesto neba, nakoniec zistí, že Zem bola celý čas len predmestím pekla. Ak niekto dá prednosť nebu pred Zemou, zistí, že bola od začiatku súčasťou samotného neba. 

K tejto malej knižke treba povedať ešte dve veci. V prvom rade musím vysloviť poďakovanie spisovateľovi, ktorého meno som, žiaľ, zabudol. Čítal som o ňom pred rokmi v pestrofarebnom americkom vedecko-fantastickom časopise. Myšlienku o nemožnosti vplývať na nebeskú hmotu mi vnukol on, hoci tento nápad použil v inej súvislosti. Jeho hrdina cestoval do minulosti a tam – veľmi správne – zistil, že ho dažďové kvapky môžu prevŕtať ako guľky a do obložených chlebíkov sa nedá zahryznúť, pretože minulosť nemožno zmeniť. Ja som s menšou originalitou, no dúfam, že rovnako vhodne, preniesol tento jav do večnosti. Ak si autor toho príbehu niekedy prečíta tieto riadky, dúfam, že prijme moje vďačné uznanie.

Už mi ostáva povedať len jedno. Prosím čitateľov, aby nezabúdali, že ide o vymyslený príbeh. Samozrejme obsahuje – tak som to aspoň zamýšľal – mravné ponaučenie. Avšak opis nebeskej krajiny nie je v žiadnom prípade špekuláciou o tom, čo nás skutočne čaká. Posledné, čo by som chcel, je prebúdzať ľudskú zvedavosť po konkrétnych podrobnostiach posmrtného života.

C. S. Lewis, apríl roku 1945

1.

Ocitol som sa v rade na autobusovej zastávke na okraji dlhej, pochmúrnej ulice. Na špinavé dlažobné kocky padal súmrak a hustý dážď. Už hodiny som blúdil podobnými ošumelými ulicami. 

Neustále pršalo a zdalo sa, akoby sa čas zastavil presne v tom ponurom okamihu, keď už zopár výkladov svieti, ale ešte nie je dostatočná tma na to, aby vyzerali útulne.

A práve tak, ako sa súmrak nemenil na noc, ani moje putovanie ma nepriviedlo do lepších častí mesta. Kamkoľvek som šiel, všade som nachádzal len zanedbané pavlačové domy, ošarpané novinové stánky, ploty, z ktorých viseli zdrapy starých plagátov, sklady s vytlčenými oknami, spustnuté železničné stanice a staré zatuchnuté antikvariáty. Po celý ten čas som nestretol ani živú dušu. Akoby okrem hlúčika na autobusovej zastávke v meste nikoho nebolo. Hádam preto som sa do radu postavil aj ja.

Hneď sa na mňa usmialo šťastie. Vo chvíli, keď som zaujal svoje miesto v rade, sa malá podráždená žena, čo stála predo mnou, osopila na muža, čo tam bol s ňou: „Ako chceš! Aby si vedel, nikam nejdem!“ a vystúpila z radu.

„Nemysli si,“ povedal muž dôstojným tónom, „že mi na tom výlete bohvieako záleží. Len som sa ti snažil spraviť po vôli pre pokoj v rodine. Na mojich citoch samozrejme nezáleží, to mi je jasné.“ A aby dokázal, že to myslí vážne, taktiež odišiel.

„Pozrime sa,“ pomyslel som si, „hneď som o dve miesta vpredu.“ Predo mnou teraz stál malý zamračený chlapík, ktorý si ma premeral s výrazom nevýslovného odporu a zbytočne nahlas poznamenal mužovi vedľa seba: „Tak takéto veci človeka prinútia dvakrát si rozmyslieť, či má vôbec zmysel niekam chodiť.“

„Aké veci?“ spýtal sa ten druhý, svalnatý chlap s býčou šijou. „Nuž,“ pokračoval Krpáň, „toto naozaj nie je spoločnosť, na akú som zvyknutý, to vám teda poviem.“

„Pche!“ prskol Svalovec. Obrátil sa na mňa a dodal: „Nenechajte si od neho kydať na hlavu, pane. Hádam sa ho len nebojíte?“

Keď videl, že nereagujem, oboril sa na Krpáňa so slovami: „Nie sme pre vás dosť dobrí, čo? Milujem tieto typy.“ A vzápätí Krpáňovi takú vrazil, že sa natiahol do jarku pri ceste. „Nechajte ho ležať, nechajte ho ležať!“ zakričal len tak, k nikomu. „Som jednoduchý človek, ale mám rovnaké práva ako všetci ostatní, jasné?“ Keďže Krpáň nejavil najmenšiu vôľu vrátiť sa do radu a odvliekol sa preč, opatrne som postúpil ďalej a postavil som sa za Svalovca. V duchu som si gratuloval k ďalšiemu postupu.

O chvíľu, ruka v ruke, odišli dvaja mladí ľudia, čo stáli pred ním. Obaja mali oblečené nohavice, boli chudí a chichotali sa rovnakým vysokým hlasom, takže nebolo možné rozoznať pohlavie ani jedného z nich. Obom však zjavne bola prítomnosť toho druhého v tej chvíli prednejšia ako miesto v autobuse. „Všetci sa tam nezmestíme,“ zakňučal ženský hlas asi štyri miesta predo mnou.

„Za dvacku sa s vami vymením, panička,“ ozvalo sa spredu. 

Počul som cinknutie mincí a ženský výkrik zmiešaný s výbuchmi smiechu ostatných prítomných. Oklamaná žena vyskočila zo svojho miesta v rade a oborila sa na muža, čo ju podviedol, no ostatní hneď postúpili dopredu a už ju späť nepustili. Takto sa rad postupne zmenšoval, takže už dlho pred

príchodom autobusu dosiahol prijateľné rozmery. Bolo to nádherné vozidlo. Celé bolo pomaľované farebnými erbmi a žiarilo zlatým svetlom. Aj šofér autobusu vyzeral akoby bol plný svetla. Jednou rukou držal volant, druhou si mával pred tvárou, akoby chcel rozohnať mastný dažďový opar. 

Keď sa autobus priblížil, z radu sa ozvalo hundranie: „Pozrime sa, tvári sa, akoby vyhral v lotérii, nafúkanec jeden...“

„Ohromne je so sebou spokojný, čo?“ 

„Nech ide do kelu, to sa nemôže správať trocha prirodzene?

Zjavne má pocit, že je pod jeho úroveň sa na nás čo len pozrieť. Čo si vôbec o sebe myslí?“

„Všetko to pozlátko a purpur, otrasné mrhanie prostriedkami.

Prečo radšej neinvestujú do domov tu dole?“

„Bože! Najradšej by som mu jednu vrazil.“

V šoférovom výraze som nenašiel nič, čo by si zaslúžilo všetky tie poznámky. Jeho pohľad bol plný autority a bolo v ňom odhodlanie vykonať svoju prácu.

Moji spolucestujúci sa do autobusu vrhli ako zmyslov zbavení, hoci miesta bolo dosť pre všetkých. Nastúpil som ako posledný.

Autobus bol poloprázdny, tak som si vybral miesto vzadu, ďaleko od ostatných. Akýsi strapatý mladík však vstal zo svojho miesta a prisadol si ku mne. Vtom sa dal autobus do pohybu. „Predpokladám, že nemáte nič proti tomu, aby som si prisadol,“ povedal. „Všimol som si, že si o tejto spoločnosti myslíte to isté, čo ja. Vôbec nechápem, prečo tam tak veľmi chcú ísť. Ani trochu sa im tam nebude páčiť, doma by im bolo oveľa lepšie. Pre nás dvoch to samozrejme zmysel má.“

„Myslíte, že tu sa im páči?“ spýtal som sa.

„Tak ako by sa im páčilo kdekoľvek inde,“ odpovedal. „Majú tu kiná, lacné putiky, reklamy a všetky tie veci, za ktorými sa idú potrhať. Nedostatok akéhokoľvek intelektuálneho života ich zjavne vôbec netrápi. Keď som sem prišiel, hneď som vedel, že niekde musel nastať omyl. Mal som odísť hneď prvým autobusom, no ja blázon som sa snažil týchto ľudí trochu prebudiť.

Našiel som tu zopár starých známych a skúsil som dať dokopy taký malý krúžok, no zdá sa, že za ten čas všetci klesli na úroveň svojho okolia. Už predtým, než sme sem prišli, som mal pochybnosti o ľuďoch ako Cyril Blellow. Vždy som si myslel, že vychádza z nesprávnych predpokladov. Bol síce inteligentný a človek si od neho mohol vypočuť kritiku, čo stála za to.

Ale čo sa týka tvorivosti, zlyhal na plnej čiare. No teraz sa zdá, že mu okrem domýšľavosti nezostalo vôbec nič. Naposledy, keď som mu chcel prečítať niečo zo svojej tvorby... vlastne počkajte, čo keby ste sa na to pozreli?“

Až ma striaslo, keď som videl, ako z vrecka vyťahuje hrubý zväzok strojom popísaného papiera. Zamrmlal som niečo v tom duchu, že nemám okuliare a vzápätí som vykríkol:

„Pozrite, odlepili sme sa od zeme!“

A naozaj. Stovky metrov pod nami, už takmer ukryté v daždi a hmle, sa objavili mokré strechy mesta, ktoré sa rozprestieralo kam až oko dovidelo.

2.

Nebol som strapatému básnikovi vydaný na milosť príliš dlho, pretože náš rozhovor prerušil ďalší cestujúci. No kým sa tak stalo, stihol som sa o ňom dozvedieť viac než dosť.

Ukázalo sa, že s ním v živote mimoriadne zle zaobchádzali.

Rodičia ho podceňovali a ani na jednej z piatich škôl, ktoré navštevoval, nedokázali oceniť jeho mimoriadny talent a povahu.

Akoby to nestačilo, vysvitlo, že je presne tým typom študenta, voči ktorému je systém skúšania maximálne nespravodlivý. No až na vysokej škole si uvedomil, že táto nespravodlivosť nie je náhodná; je nevyhnutným dôsledkom nášho ekonomického systému.

Kapitalizmus nielen zotročuje robotníkov, ale navyše kazí vkus a vulgarizuje intelekt. Výsledkom je náš vzdelávací systém a nedostatok uznania pre nového génia.

Tento objav z neho spravil komunistu. No keď prišla vojna a Rusko sa spojilo s kapitalistickými veľmocami, opäť sa sklamal a to ho ešte viac izolovalo od prehnitej spoločnosti. Nezostalo mu nič iné, len sa stať pacifistom. 

Ako sám priznal, kvôli poníženiu, ktoré musel znášať, zatrpkol. Rozhodol sa, že veci najlepšie poslúži, keď pôjde do Ameriky: potom však aj Amerika vstúpila do vojny. Vtedy si uvedomil, že ten pravý domov pre nové, radikálne umenie nájde vo Švédsku. No jeho početní neprajníci mu cestu do Švédska znemožnili. Navyše mal problémy s peniazmi. Jeho otec, ktorý nedokázal prekonať ohavnú duševnú samoľúbosť a aroganciu viktoriánskeho obdobia, mu prispieval len smiešnym vreckovým. Aj jeho dievča s ním zle zaobchádzalo. Sprvu ju považoval za civilizovanú, dospelú osobu, no neskôr sa ukázalo, že v nej drieme hromada buržoáznych predsudkov a monogamných pudov.

Obzvlášť na nej neznášal žiarlivosť a majetníckosť. Napokon zistil, že je navyše aj lakomá a to bola posledná kvapka. Skočil pod vlak...

Nadýchol som sa, že na to zareagujem, no vôbec mi nevenoval pozornosť.

Dokonca aj potom, pokračoval, sa mu smola neprestala lepiť na päty. Poslali ho do toho šedivého mesta. To bol, samozrejme, omyl. Ubezpečoval ma, že na spiatočnej ceste sa so mnou povezú všetci cestujúci, prirodzene, okrem neho. On zostane „tam“. Bol si stopercentne istý, že ide na miesto, kde konečne nebude jeho vycibrený vkus urážaný nechápavým okolím. Tam nájde „Uznanie“ a „Ocenenie“. A zatiaľ, keďže som so sebou nemal okuliare, mi plánoval prečítať úryvok, pre ktorý mal Cyril Blellow tak málo pochopenia... 

V rozhovore sme sa však ďalej nedostali. Jedna z hádok, ktoré medzi cestujúcimi neustále prebiehali, prerástla do bitky. Objavili sa nože, zaznelo dokonca zopár výstrelov, no rezné rany aj výstrely sa ukázali byť neškodné. Keď bitka prehrmela, nikto nebol zranený, no z nejakého dôvodu som sedel na inom sedadle a pri novom spoločníkovi. Bol to človek inteligentného výzoru s výrazným nosom. Na hlave mal klobúk.

Pozrel som von oknom. Boli sme už tak vysoko, že som nedokázal rozoznať črty krajiny pod nami. Nevidel som žiadne polia, rieky ani vrchy. Zdalo sa mi, že šedivé mesto sa rozprestiera až po obzor.

„To mesto vyzerá čertovsky obrovské,“ nadhodil som. „Jednu vec však nechápem. Všetky ulice, ktoré som prešiel, boli prázdne. Žilo tam kedysi veľa ľudí?“

„Ale kdeže,“ odvetil Inteligent. „Problém je v tom, že tam dole sa všetci strašne hádajú. Keď príde niekto nový, usadí sa v niektorej ulici. Neprejde však ani dvadsaťštyri hodín a už sa háda so svojimi susedmi. Do týždňa sa s nimi poháda takým hrozným spôsobom, že sa rozhodne odsťahovať do vedľajšej ulice.

Tá je pravdepodobne prázdna, pretože všetci ľudia, čo tam bývali, sa pohádali so svojimi susedmi a odsťahovali sa. A tak sa tam usadí. Ak by náhodou bola ulica obývaná, ide ďalej. Aj keby však zostal, nič by to na veci nezmenilo. Určite by sa čoskoro s niekým pohádal a opäť by sa odsťahoval. Napokon sa dostane na okraj mesta a postaví si nový dom. Viete, tu je to jednoduché. 

Stačí si len pomyslieť a dom stojí. Preto mesto neustále rastie.“ 

„A tak zostáva stále viac a viac prázdnych ulíc?“

„Presne tak. Aj čas je tu zvláštny. Autobusová zastávka je na tisíce kilometrov vzdialená od Občianskeho centra, kam prichádzajú nováčikovia zo Zeme. Všetci ľudia, ktorých ste stretli, bývajú neďaleko autobusovej zastávky, no trvalo im storočia nášho času, kým sa tam postupným sťahovaním dostali.“

„A čo tí, čo prišli ešte skôr? Musia byť predsa takí, čo prišli zo Zeme do vášho mesta už veľmi, veľmi dávno.“

„Áno, máme aj takých,“ odpovedal môj spoločník. „Stále sa však sťahujú a čoraz viac sa vzďaľujú. Dnes už bývajú tak ďaleko, že niet ani pomyslenia, že by sa dostali k autobusovej zastávke. Delia ich astronomické vzdialenosti. Tam, kde bývam, je malý kopec a jeden chlapík má ďalekohľad. Cezeň vidno svetlá obývaných domov, kde žijú tí starí, milióny kilometrov ďaleko.

Milióny kilometrov od nás a od seba navzájom. A dokonca aj teraz sa z času na čas presťahujú ešte ďalej. To ma tu veľmi sklamalo. Myslel som si, že človek stretne zaujímavé historické osobnosti, lenže tie už bývajú príliš ďaleko.“

„Dostali by sa načas na zastávku, ak by sa tam vybrali?“

„Nuž, teoreticky hádam aj hej. Tá vzdialenosť sa však ráta na svetelné roky. Okrem toho, teraz by tam už aj tak nechceli ísť. Určite nie tí starí ako Tamberlaine1, Džingischán, Július Cézar, či Henrich V.“

„Už by tam ani nechceli ísť?“

„Presne tak. Z týchto starých najbližšie býva Napoleon. Vieme o ňom, pretože dvaja chlapíci od nás sa za ním vybrali. Samozrejme, na cestu sa vydali dávno predtým, ako som sem prišiel, no bol som pri tom, keď sa vrátili. Trvalo im to asi pätnásťtisíc rokov nášho času. Sledovali Napoleonov dom cez ďalekohľad. Svetielko ako špendlíková hlavička a okolo milióny kilometrov prázdnoty.“

„Ale dostali sa tam, však?“

„Dostali. Postavil si veľkolepý palác v empírovom štýle, obrovské okná s plápolajúcimi pochodňami, hoci, ako hovorím, odtiaľ, kde bývam, je to svetlo malé ako špendlíková hlavička.“

„A videli Napoleona?“ 

„Videli. Nahliadli dnu jedným z okien. Napoleon tam bol, o tom niet pochýb.“

„A čo tam robil?“

„Chodil celý čas hore-dolu, neustále samé ľavá, pravá, ľavá, pravá… Ani na okamih sa nezastavil. Stále si niečo mrmlal: ‚To Soult spravil chybu. To bola Neyova chyba. Za to mohla Jozefína. Bola to chyba Rusov. Bola to chyba Angličanov.‘ A dokola to isté. Ani na moment si neoddýchol. Bol to malý, tučný muž a vyzeral byť unavený. Ale pravdepodobne sa už nedokázal zastaviť.“

Z jemného chvenia som usúdil, že autobus sa stále hýbe, no teraz nebolo z okien vidieť nič, čo by to potvrdzovalo – nič, iba šedú prázdnotu všade navôkol.

„A tak sa bude mesto rozrastať donekonečna?“ spýtal som sa.

„Presne tak,“ potvrdil Inteligent. „Až kým s tým niekto niečo neurobí.“

„Ako to myslíte?“

„Nuž, len tak medzi nami, to je práve moja práca. Viete, v čom je problém tohto miesta? Nie v tom, že ľudia sú hašteriví, to boli už aj na Zemi. Problém je v tom, že tu nemajú žiaden nedostatok. Tu môžete mať hocičo (aj keď nie veľmi kvalitné, samozrejme), na čo si pomyslíte. Stačí si to predstaviť. Preto nie je problém presťahovať sa do vedľajšej ulice alebo postaviť si nový dom. Inými slovami, pre komunitný život tu neexistuje správna ekonomická základňa. Ak by ľudia potrebovali skutočné obchody, museli by sa usadiť tam, kde sú skutočné obchody. Ak by potrebovali skutočné domy, museli by zostať blízko stavebných spoločností. Existenciu spoločnosti zabezpečuje nedostatok.

A tu prichádzam na scénu ja. Nemyslite si, že idem na tento výlet kvôli svojmu zdraviu. Keď už o to ide, nemyslím si, že by sa mi tam hore veľmi páčilo. No ak by som sa mohol vrátiť s nejakým ozajstným tovarom, s čímkoľvek, čo sa dá jesť alebo piť, alebo na čom sa dá sedieť, okamžite by v našom meste vznikol dopyt.

Založil by som si taký malý podnik. Mal by som čo predávať, a tak by sa čoskoro ľudia začali sústreďovať na jednom mieste. Centralizácia, chápete? Ľudia, čo sú teraz roztrúsení na miliónoch štvorcových kilometrov, by sa zmestili do dvoch plne obývaných ulíc.

Mal by som z toho pekný zisk a navyše by som bol verejným dobrodincom.“

„Myslíte, že keby museli bývať pokope, naučili by sa spolu vychádzať?“

„To neviem. Dovolím si však povedať, že by ich bolo možné držať viac nakrátko. Mohli by sme vybudovať policajný zbor, vtĺcť do nich trocha disciplíny. Rozhodne...“ (tu stíšil hlas) „by to tak bolo lepšie, viete. To každý uzná. Bolo by to tak bezpečnejšie.“

„Bezpečnejšie? A pred čím?“ začal som, no môj spoločník do mňa strčil, aby som bol ticho. Zmenil som otázku.

„Pozrite,“ povedal som, „ak môžu mať všetko, na čo si pomyslia, prečo by chceli nejaké skutočné veci, či ako to nazývate?“

„Čože? Aha, no istotne by chceli domy, ktoré by ich ochránili pred dažďom.“

„A tieto domy ich nechránia?“

„Samozrejme, že nie. Ako by aj mohli?“

„Tak načo ich dočerta stavajú?“

Inteligent ku mne naklonil hlavu. „Opäť kvôli bezpečnosti,“ zamrmlal. „Teda aspoň kvôli pocitu bezpečia. Teraz je to ešte v poriadku, ale neskôr... chápete, čo chcem povedať.“

„Čo?“ spýtal som sa, a hlas mi takmer nedobrovoľne tiež prešiel do šepotu. Môj spoločník začal bezhlasne artikulovať, akoby predpokladal, že mu budem odčítať z pier. Priložil som si ucho k jeho ústam. „Hovorte hlasnejšie,“ povedal som.

„Onedlho bude tma,“ zamrmlal.

„Myslíte, že napokon sa ten súmrak premení na noc?“

Prikývol.

„A ako to súvisí s tými domami?“ nechápal som.

„Nuž... nikto nechce byť vonku, keď to príde.“

„Ale prečo?“

Jeho odpoveď bola taká tichá, že som ho viackrát musel požiadať, aby mi ju zopakoval. Keď som konečne porozumel, trocha namrzený (ako to už býva, keď vám niekto potajomky šepká a vy nechápete prečo) som odpovedal bez toho, aby som si uvedomil, že mám stíšiť hlas.

„Kto sú to ‚oni‘?“ spýtal som sa. „A prečo sa ich bojíte? Čo si myslíte, že vám urobia? A prečo by mali prísť, keď sa zotmie? A akú ochranu by vám vôbec mohol poskytnúť imaginárny dom v prípade nebezpečia?“ 

„Hej!“ skríkol Svalovec. „Kto to tu rozpráva tie nezmysly? Vy dvaja, prestaňte si tam šepkať, ak nechcete dostať pár faciek, jasné? Tomuto hovorím rozširovať fámy. Zavri klapačku, Ikey, jasné?“

„Presne tak. To je škandál. Mali by ich zatvoriť. Ako sa vôbec dostali do autobusu?“ mrmlali cestujúci.

Tučný, nahladko oholený muž, ktorý sedel predo mnou, sa ku mne otočil a oslovil ma kultivovaným hlasom.

„Prepáčte,“ povedal, „nemohol som prepočuť váš rozhovor.

Udivuje ma, ako medzi ľuďmi ešte stále pretrvávajú tieto primitívne povery. Dobrotivý Bože, takéto reči sa ani nedajú inak nazvať. Neexistujú žiadne dôkazy, že by sa tento súmrak mal premeniť na noc. Vo vzdelaných kruhoch sa na túto tému viedli dlhé diskusie a vznikla istá revolučná teória. Som prekvapený, že ste o nej ešte nepočuli. Všetky hrôzostrašné predstavy našich predkov sú dnes už prekonané. Dnes vidíme v tomto jemnom tlmenom svetle prísľub úsvitu: postupný obrat ľudstva ku svetlu.

Samozrejme, bude to pomalý a nebadateľný obrat. Ako sa hovorí: ‚Keď prichádza svitanie, neprichádza len cez východné okná.‘ 

Túžba po tých ‚skutočných‘ veciach, o ktorých hovorí váš priateľ, je čistý materializmus, chápete? Obyčajné spiatočníctvo. Prízemné myslenie! Prahnutie po hmote. My hľadíme na toto duchovné mesto – pretože napriek všetkým svojim nedostatkom ide o duchovné mesto – ako na kolísku poznania, kde všetky tvorivé hnutia človeka, oslobodené od bremena hmoty, môžu konečne rozprestrieť svoje krídla a vzlietnuť k výšinám. Vznešená myšlienka.“

O pár hodín nastala zmena. V autobuse sa začalo rozvidnievať. Ponuré šero za oknami sa postupne menilo z fádnej šede na perleťovú ružovú, potom na bledomodrú a nakoniec na jasnú modrú, ktorá bodala do očí. Zdalo sa, že sa vznášame v absolútnej prázdnote. Nebolo vidieť žiadnu pevninu, slnko ani hviezdy, len žiariacu priepasť. Stiahol som okienko. Na sekundu som zacítil lahodný závan čerstvého vzduchu, keď vtom...

„Čo to, do pekla, robíte?“ zvrieskol Inteligent, surovo sa cezo mňa naklonil a prudkým pohybom okienko zatvoril. „Chcete, aby sme tu všetci nachladli?“

„Tresni mu jednu,“ pridal sa Svalovec.

Poobzeral som sa po autobuse. Hoci okná boli zatvorené a záclonky stiahnuté, vzduch bol plný svetla. Bolo to kruté svetlo. 

Zdesil som sa tvárí a podôb, ktoré ma obklopovali. Boli to nehybné tváre, plné najneprirodzenejších výrazov. Niektoré vyziabnuté, iné opuchnuté. Niektoré hľadeli s upreným výrazom idiotskej zúrivosti, iné boli hlboko ponorené do vlastných myšlienok. No všetky boli vyblednuté a – každá svojím spôsobom – znetvorené.

Človek mal pocit, že ak to svetlo ešte trocha zosilnie, každú chvíľu sa rozpadnú na prach. A potom – na zadnej strane autobusu bolo zrkadlo – som zbadal vlastnú tvár. A svetla stále pribúdalo.

3.

Pred nami sa vynoril útes. Bol tmavý a hladký a tiahol sa do takej hĺbky, že som nedovidel na dno. Stále sme stúpali. Napokon sa ako tenká čiara smaragdovej zelene objavil okraj útesu, rovný ako napnutá husľová struna. Preleteli sme nad okrajom. Pod nami sa rozprestierala plochá trávnatá krajina. Neďaleko tiekla široká rieka.

Postupne sme začali strácať výšku, až sme leteli len zopár metrov ponad vrcholce najvyšších stromov. Napokon sme pristáli. Moji spolucestujúci vyskočili zo sedadiel. Zazneli nadávky, posmešky, buchnáty a tie najhoršie urážky, ako sa všetci snažili dostať von z autobusu. Napokon sa im to podarilo. Zostal som v autobuse sám a cez otvorené dvere som v pokojnom tichu začul spev škovránka. Vyšiel som von.

Bolo jasné chladné ráno, aké býva začiatkom leta, tak minútu- dve pred východom slnka. Bol tu však istý rozdiel. Mal som pocit, že sa nachádzam v oveľa väčšom priestore, či dokonca vo väčšom druhu priestoru, aký som doteraz poznal. Akoby obloha bola oveľa vyššie a zelená pláň oveľa širšia než na našej malej zemeguli. Akoby som sa dostal „von“. V porovnaní s týmto priestorom vyzerala Slnečná sústava ako model v kabinete zemepisu.

Mal som pocit slobody a zároveň akejsi zraniteľnej nahoty a možného ohrozenia, ktorý ma sprevádzal všetkým, čo nasledovalo. Opísať ten pocit je úplne nemožné a som nešťastný, že vám nedokážem sprostredkovať skutočnú kvalitu toho, čo som videl a počul.

Spočiatku moju pozornosť upútali spolucestujúci, ktorí postávali v hlúčiku neďaleko autobusu. Niektorí sa váhavými krokmi vybrali preskúmať okolie. Keď som ich zbadal, takmer som vykríkol úžasom. Teraz vo svetle boli priehľadní. Keď som cez nich hľadel na svetlo, boli takmer úplne priesvitní, v tieni stromov boli matní a nejasní. Boli to duchovia, škvrny v tvare ľudí v jase sviežeho rána. Mohol som si ich všímať alebo ich ignorovať, podobne ako špinu na okennej tabuli. Steblá trávy sa pod ich nohami neohýbali, dokonca ani kvapôčky rosy sa nepohli. Potom, akoby sa niečo stalo s mojimi zmyslami, začal som ten jav vnímať z druhej strany. Ľudia boli takí ako vždy – ako všetci ľudia, ktorých som kedy poznal. Iné bolo to svetlo, tráva a stromy. Všetko bolo akoby z inej hmoty, omnoho hmotnejšej ako čokoľvek na Zemi. V porovnaní s ňou vyzerali ľudia ako duchovia.

Zrazu som dostal nápad. Sklonil som sa a pokúsil som sa odtrhnúť sedmokrásku, čo mi rástla pri nohách. Nemohol som však jej stonku ani len ohnúť. Pokúsil som sa ňou pokrútiť, ale nedokázal som ani to. Ťahal som zo všetkých síl, na čele mi vyrazil pot a zodrel som si kožu na rukách. Ten malý kvietok bol neuveriteľne tvrdý. Ani nie ako drevo alebo železo, bol ako diamant.

Na tráve vedľa kvietku ležal malý krehký bukový lístok. Skúsil som ho zodvihnúť. Srdce mi išlo vyskočiť z hrude od námahy, a myslím, že sa mi podarilo máličko ním pohnúť. Musel som ho však pustiť z rúk, lebo bol ťažší ako vrece uhlia. Ako som tam stál, lapal po dychu a hľadel na sedmokrásku, uvedomil som si, že trávu vidím nielen okolo mojich nôh ale aj cez ne. Aj ja som bol len duch. Slovami nedokážem opísať zdesenie, ktoré sa ma zmocnilo.

„Pane Bože!“ pomyslel som si. „Veziem sa v tom spolu s nimi.“

„To je strašné, je to tu príšerné!“ vrieskal akýsi ženský hlas, „Behá mi z toho mráz po chrbte!“ Jeden z duchov prebehol popri mne, naspäť do autobusu. Pokiaľ viem, viac z neho nevyšiel.

Ostatní sa rozpačito rozhliadali okolo seba.

„Haló, vážený,“ zavolal Svalovec na šoféra, „kedy sa musíme vrátiť?“

„Nemusíte sa vrátiť, ak nebudete chcieť,“ odpovedal šofér.

„Zostaňte tak dlho, ako sa vám bude páčiť.“ Nastalo trápne ticho.

„To je absurdné,“ ozvalo sa mi pri hlave. Prikradol sa ku mne jeden z tichších a váženejších duchov. „Čo je toto za organizáciu?“ pokračoval.

„Aký to má zmysel, nechať sa tu túto zberbu celý deň ponevierať? Len sa na nich pozrite. Vôbec sa im tu nepáči. Oveľa šťastnejší budú doma. Veď ani nevedia, čo by tu robili.“

„Ja tiež neviem, čo tu budem robiť,“ zamyslel som sa. „Čo sa tu vlastne robí?“

„Och, čo sa mňa týka, o chvíľu si po mňa prídu. Čakajú ma tu. Takže mňa táto otázka vôbec netrápi. Nie je to však veľmi príjemné – človek je tu len prvý deň, a všade musí narážať do davu turistov. Do čerta, a to som sem prišiel hlavne kvôli tomu, aby som si od nich oddýchol!“

Koniec ukážky