Copyright © 1997 by William J. Petersen

Originally published in English under the title 25 Surprising Marriages by Baker Book, a division of Baker Publishing Group, Grand Rapids, Michigan, 49516, U.S.A.

All rights reserved.

Slovak edition © Porta libri, 2006, 2012

Všetky práva slovenského prekladu vyhradené.

Preklad © Viera Gregorcová

Obálka: Zuzana Číčelová

Vytvorenie elektronickej verzie: Roman Baranovič, RamConsulting (www.baranovic.info)

ISBN 978-80-89067-78-7

Úvod

Táto kniha je o manželstve, a nie o cirkevnej histórii, hoci aj o nej sa čosi dozviete.

Keď sa bližšie pozriete na manželstvo človeka, ženy alebo muža, a hlbšie sa zamyslíte, uvidíte ľudskosť. V tejto knihe vôbec nechcem ponížiť mužov a ženy, ktorých Boh použil veľkolepým spôsobom, tým, že budem rozprávať o ich manželstvách.

Myslím si však, že je dobré a potrebné vidieť v nich smrteľníkov s nedostatkami a slabinami, aké má každý z nás. Je dobré vidieť Francisa Schaeffera, ako rozbíja kvetináč s brečtanom a Polly Newtonovú, ako si hryzie nechty, keď jej manžel večer mešká z práce. Rovnako je dobré dozvedieť sa, že sa Ruth Grahamová sťažuje, že si ju jej manžel, ako sa zdá, dostatočne neváži, alebo že Katie Lutherová zloží dvere na manželovej pracovne, aby sa dostala dnu, keď sa v nej on zamkne.

Keď budete čítať túto knihu, zistíte, že manželstvá týchto kresťanských lídrov sú tvorené rovnakými maličkosťami ako všetky ostatné manželstvá. Manželské problémy, ktorým čelíte vy, riešili aj oni. Mnohé zo spomínaných významných kresťanských osobností nemali ani zďaleka také fungujúce manželstvo, ako je to vaše.

Možno sa domnievate, že kresťanskí lídri majú len ukážkové manželstvá a že si ich Pán vybral za vzor cností a víťazstva dobra v domácnosti. Pravda je taká, že aj oni, tak ako my všetci, bojujú o to, aby ich manželstvo bolo také, ako by malo byť.

V skutočnosti sa manželstvá kresťanských lídrov zdajú byť oveľa plnšie prekážok a bahna, ako priemerné kresťanské manželstvo. Keď sa nad tým zamyslíte, tak to vôbec nie je prekvapujúce. Veľkosť, tak ako génius, pôsobí v manželstve nezvyčajne stresujúco. Po prvé, lídri sú stále vo svetle reflektorov, a v takýchto podmienkach nie je nič prirodzené. Po druhé, všetky vlastnosti a charakterové črty, ktoré z človeka robia lídra, z neho nemusia nevyhnutne urobiť ideálneho partnera v manželstve.

V tejto knihe nenájdete siahodlhé rozpravy o duchovných úspechoch a schopnostiach týchto mužov a žien. O tom sa píše v mnohých vynikajúcich biografiách. Ponúkam vám krátke príbehy a dúfam, že vzbudím váš apetít, aby ste si o týchto vybraných Božích služobníkoch prečítali viac v iných zdrojoch.

Mňa viac zaujímajú ingrediencie ich manželstiev, a preto kladiem dôraz na rodinné pozadie, dvorenie, rané spory a ich urovnanie, rodinné vzťahy, ako aj udalosti, ktoré tieto veľké osobnosti zraňovali. Vopred sa ospravedlňujem, ak budete mať dojem, že som neocenil toho-ktorého kresťanského lídra za to, čo dosiahol v duchovnej oblasti. Som však obmedzený priestorom tejto knihy. Tiež by sa vám mohlo zdať, že som nevychválil takých velikánov viery, akým bol napríklad John Wesley, ktorý mal nesmierne ťažké manželstvo. Neurobil som to, lebo mojím zámerom bolo opísať jeho manželstvo a rodinný život, a nie jeho pôsobenie v duchovnom úrade.

Boh dokáže použiť príklady boja a zápasu v manželskom živote a napätia pri výchove a živote rodiny na to, aby nás urobil takými, akými nás chce mať. Tento proces nie je vždy ľahký. Catherine Marshallová pri istej príležitosti napísala: „Manželia a manželky sú v podstate nezlučiteľní.“ Vzájomná odlišnosť, našťastie, vždy nestojí v ceste dobrému manželstvu.

Táto kniha hovorí aj o tom, že neexistuje jediný recept na dobré manželstvo. Dúfam, že vám tieto príbehy pomôžu porozumieť vlastnému manželstvu, pretože je oveľa jednoduchšie pochopiť vlastné problémy, ak sa rovnaké problémy objavia aj v živote iných ľudí, o ktorých práve čítame. Modlím sa za to, aby pohľad na manželstvá iných ľudí, ktorý táto kniha ponúka, posilnil vaše manželstvá.

Ako neobrúsené diamanty

V muzikáli „My Fair Lady“ sa profesor Henry Higgins chvasce, že dokáže akúkoľvek ženu z ulice zmeniť na dámu. Krátko na to stretáva kvetinárku Elizu Doolittlovú.

Slečna Doolittlová je pre Henryho Higginsa skutočne tvrdý oriešok. Samozrejme, že sa mu podarí zmeniť Elizu na dámu, že sa pán Higgins na jeho zlosť do Elizy aj zaľúbi a že sa z „My Fair Lady“ stane kasový trhák.

Elizu Doolittlovú možno nepochybne považovať za neobrúsený diamant.

Mnoho manželstiev sa začalo rovnako: muž alebo žena sa podobným zázračným spôsobom snažili zmeniť svoju polovičku. Skončili sa však zvyčajne naopak. Pokus bol neúspešný.

Opracovávanie neobrúsených diamantov je veľmi riskantná práca — najmä v manželstve.

Niekedy je práve tá „neobrúsenosť“ príťažlivá a prebudí lásku. Keď sa však diamant obrúsi a vyleští, láska zmizne tak, ako zmizli hrany na diamante. Občas sa brúsením, alebo lepšie povedané opracovávaním hrán vzťah medzi dvoma ľuďmi zničí.

Niekedy však všetko funguje ako v muzikáli „My Fair Lady“ na Broadway. Stáva sa to hlavne vtedy, ak sa diamant podvedome brúsi sám — z lásky k tomu druhému.

Príbehy troch manželstiev v tejto časti sú učebnicovými príkladmi neobrúsených diamantov v procese brúsenia. Nebudem písať o Martinovi Lutherovi, hoci sa tiež v mnohom podobal neopracovanému diamantu, ktorý dlhé roky brúsila manželka Katie, ani o evanjelistovi Billym Grahamovi, ktorý sa oženil s mladou ženou zo vznešenejšej rodiny a manželský vzťah ich nesmierne obohatil. O nich sa dočítate v ďalších častiach.

V čom sú však hrdinovia v tejto časti pozoruhodnejší? John Newton bol lodným kapitánom a jeho slovník bol prešpikovaný nadávkami a vulgarizmami. Dwight Moody bol synom kamenára so slabým vzdelaním, ktorý bol nonstop naložený vo whisky. Charles Spurgeon bol drzé a neuhladené chlapčisko z vidieka, ktoré vôbec neovládalo spoločenskú etiketu a nevedelo sa obliekať.

Pri čítaní tejto časti sa skúste pýtať, prečo tieto manželstvá tak dobre fungovali, čím to je, že mužov, ktorí sa priženili do vyššej spoločnosti, nedráždil fakt, že ich polovičky boli vzdelanejšie a kultúrne rozhľadenejšie.

D. L. Moody pri istej príležitosti povedal: „Nikdy som neprestal žasnúť nad tým, že sa mi podarilo získať lásku ženy, ktorá sa stala mojou paňou napriek tomu, že pochádza z iného prostredia a má úplne rozdielny temperament. Je to zázrak.“ Emme Moodyovej, rovnako ako Henrymu Higginsovi, sa podarilo získať lásku neobrúseného diamantu. 

1.
Môj poradca a kritik
John a Polly Newtonovci

Obchodník s otrokmi a ideálny manžel v jednej osobe. Zdá sa vám to nemožné, však?

Mimo domova strávil mesiace, niekedy aj roky. K otrokom sa správal ako k zveri, ale v duchu dúfal, že prežijú plavbu cez Atlantik.

Možno sa nazdávate, že duchovný služobník môže byť oveľa lepším manželom ako obchodník s otrokmi, hlavne ak ide o láskavého duchovného, ktorý s radosťou poskytuje pomoc a rady a ktorý je autorom dojímavých chválospevov ako „Úžasná milosť“.

Polly bola vydatá za obchodníka s otrokmi aj za duchovného. Obaja boli jediným mužom — Johnom Newtonom. Z kedysi promiskuitného a vulgárneho námorníka a ateistu sa stal súcitný pastor, neúnavný pisateľ listov a blízky priateľ jedného z najväčších anglických básnikov Williama Cowpera.

Príbeh o dvorení a manželstve Polly a Johna je jedným z najdojímavejších a najprekvapujúcejších príbehov o láske v celej cirkevnej histórii.

On bol navonok svetákom, ktorý všade bol a všetko videl. V prítomnosti ženy z lepšej spoločnosti bol však o triedu nižšie. V takýchto situáciách sa Polly cítila ako doma a na rozdiel od Johna vždy vedela, čo a kedy povedať.

Ona bola navonok pokojná, chladná a rozvážna. V skutočnosti mala srdce plné strachu a nepokoja.

On ju úprimne miloval a ich manželstvo bolo rozprávkovo šťastné. Je škoda, že Hollywood tento príbeh o veľkej láske, nádherných zápletkách a obratoch a úžasnej Božej sláve ešte neobjavil.

*

John mal sedemnásť a sníval o vzrušujúcej budúcnosti. Jeho otec, lodný kapitán, mu naplánoval celý život. Keby sa John toho plánu držal, v štyridsiatke by z neho bol nezávislý bohatý muž a možno aj člen parlamentu.

Johnovi sa to pozdávalo.

Plán bol takýto: z Anglicka odplávať na Jamajku a pracovať tam na plantáži ako dozorca otrokov a o pár rokov neskôr nazhromaždiť dostatok peňazí na nákup vlastnej plantáže. O ďalších pár rokov sa vrátiť späť do Anglicka, kúpiť si pozemky a vstúpiť do parlamentu.

Celkom jednoduchý plán, však?

Ale pár dní pred plánovaným odchodom dostal John list od priateľky svojej matky. Bol to určite nečakaný list, lebo matka zomrela pred desiatimi rokmi a jej priateľka mu nikdy predtým nepísala.

V tom liste pozývala Elizabeth Catlettová Johna na návštevu, ak bude niekde nablízku. Bolo dosť nepravdepodobné, že John prijme pozvanie, aj keby veľmi chcel, pretože rodina Catlettovcov žila v Essexe. Keby tam chcel ísť, musel by cestovať opačným smerom, ako je Liverpool (odtiaľ sa mal plaviť na Jamajku).

Pre Johna bola oveľa lákavejšia cesta na Jamajku, ako návšteva matkinej dávnej priateľky. Neveľmi sa mu chcelo prijať pozvanie.

Keď ho však otec požiadal, aby v jeho mene uskutočnil istú návštevu, ktorá bola zhodou okolností len pol míle od miesta, kde žili Catlettovci, rozhodol sa, že k nim predsa len na krátku návštevu zájde.

Catlettovci mali šesť detí. Najstaršia Mary, ktorú volali Polly, mala trinásť. Najmladšie bolo ešte len bábätko v kolíske. John sa u Catlettovcov hneď cítil ako doma. Bola to milá rodinka a zo všetkých najmilšia bola Polly.

Mala trinásť, ale zdala sa byť oveľa staršia, pretože sa často starala o domácnosť. John nevedel posúdiť, či bola hanblivá alebo rezervovaná, ale určite bola dáma. Nie síce veľmi krásna, ale vždy, keď sa usmiala, na lícach sa jej objavili pôvabné jamky.

John sa beznádejne zamiloval. Nikdy predtým nebol zaľúbený, a tak nemohol ani tušiť, čo sa mu prihodilo. V jej prítomnosti strácal reč. Bol ohúrený, ale zdalo sa mu absurdné, že len trinásťročné dievča dokázalo očariť sedemnásťročného mladíka, ktorý sa chystal zbohatnúť na opačnom konci sveta.

John Catlettovcom nepovedal, že by sa mal baliť na cestu na Jamajku, preto nemali dôvod ho nepožiadať, aby zostal o pár dní dlhšie. Takmer úplne zhypnotizovaný pohľadom na Polly ochotne privolil.

O deväť rokov neskôr si v liste pre Polly spomína na prvé stretnutie s ňou: „Spočiatku som nechápal, čo ma sužovalo. Cítil som sa vo Vašej neprítomnosti nesvoj, ale keď ste boli v mojej blízkosti, takmer som sa neopovážil vzhliadnuť na Vás. Pri akomkoľvek pokuse prehovoriť som cítil, ako sa chvejem a v mojej duši panuje zmätok. Láska k Vám urobila zo mňa hlupáka. Nezniesol som pomyslenie, že Vás musím opustiť.“

Prešli už tri týždne odvtedy, čo John prišiel na návštevu a stále odďaľoval svoj odchod. Jeho otec a nevlastná matka sa začali strachovať. John im ani slovkom, ani listom nevysvetlil, kde je alebo čo ho zdržalo. Ani John sám si to neuvedomoval.

Loď na Jamajku mala už dávno odplávať. Johnovho otca, lodného kapitána, to prirodzene podráždilo. Nedokázal pochopiť synovu nezodpovednosť. Nechápal, ako môže zahadzovať skvelú budúcnosť kvôli niečomu, čo sa zdalo byť len očarením, detinskou láskou.

John na Polly nedokázal zabudnúť. V liste jej napísal: „Keď som sa po prvýkrát do Vás zaľúbil, takmer tri mesiace sa mi o Vás snívalo noc čo noc.“

Pri ich prvom stretnutí nič nenasvedčovalo tomu, že by sa pripravoval na spoločný život s Polly Catlettovou. V tom čase mal John sedemnásť a zažil oveľa viac, ako ktorýkoľvek z jeho rovesníkov.

Narodil sa v roku 1725 ako jediné dieťa kapitána Johna Newtona a Elizabeth Newtonovej. Kapitán Newton bol námorník zo starej školy. Kolegovia si ho ctili a rešpektovali ho, podriadení, medzi ktorých patrili aj jeho manželka a syn, sa ho báli.

Očividne sa mu to páčilo. Občas sa tváril veľmi dôležito, pretože bol presvedčený, že námorný kapitán by sa mal tak trochu nosiť ako páv. Nikdy neprejavoval svoje city — ani na lodi, ani doma. A hoci nikdy nechcel, aby manželka a syn vedeli o jeho citoch voči nim, nesmierne ich miloval.

Mal pocit viny, že trávil tak veľa času mimo domova, hlavne kvôli manželkinej chorobe. Preto vždy, keď sa vracal z dlhých plavieb domov, priniesol zo Stredného východu okrem nákladu korenín a hodvábu aj drobnosti pre rodinu.

Kapitán Newton bol mužom bez náboženského presvedčenia. Bol však zásadovým človekom. Jeho manželka Elizabeth bola zbožná, jemná intelektuálka. Priatelia ju nazývali „pobožnou skúsenou kresťankou“. Trápila ju tuberkulóza, a tak celé dni kašlala, zabalená do španielskeho šálu od manžela.

Zatiaľ čo telo mala zabalené v španielskom šále, jej myseľ „obaľovala“ syna Johna. Ako sám John píše neskôr v liste: „Takmer stále sa zamestnávala myšlienkami na moje vzdelanie.“

„Keď som mal štyri roky,“ spomína John ďalej, „slušne som čítal z akejkoľvek dostupnej knihy. Mama zásobila moju pamäť mnohými skvostami: kapitolami z Biblie, katechizmu, chválospevmi a básňami.“

Keď malý John oslávil šieste narodeniny, Elizabeth rozhodla, že je čas na hodiny latinčiny. Snívala o tom, že z jej syna bude kazateľ. Jej manžel zase sníval o tom, že John pôjde v jeho šľapajách a stane sa z neho námorný kapitán v Stredozemnom mori.

Na jar roku 1732 sa Elizabethin stav zhoršil. Manžel bol práve na mori a ona mu nemohla poslať správu. O šesťročného Johna sa postarali susedia a ona, vtedy ešte len tridsaťročná, odišla na vidiek k Elizabeth a Georgovi Catlettovcom.

Malý John vtedy naposledy videl svoju matku. O pár týždňov umrela.

Čoskoro nato sa Johnov otec znovu oženil a syna poslal do štátnej školy. Jej riaditeľ bol „tyran s trstenicou a brezovým prútom“.

Toto formálne vzdelávanie netrvalo dlho. V jedenástich rokoch zobral otec Johna opäť na loď, kde mu dal úplne iné vzdelanie. Nasledujúcich šesť rokov, počas piatich plavieb Stredozemným morom, priúčal syna námorníckemu remeslu a snažil sa z neho vychovať prvotriedneho námorníka.

Hoci Johnov otec vyžadoval tvrdú disciplínu a kládol na syna vysoké nároky, mladý John zamestnanie námorníka nebral príliš vážne. Keď mal šestnásť, otec ho poslal na more s iným lodným kapitánom, ktorý mu potvrdil to, čo otec už dávno tušil. Jeho syn je príliš veľký rojko na to, aby sa z neho stal lodný kapitán. Rád číta a diskutuje. Ako sám hovorí: „Rád som sa oddával hĺbaniu a predstavám. Už len myšlienka na to, že by som mal usilovne pracovať, vo mne vyvolávala odpor.“ Otec ho považoval buď za pomätenca, alebo za lenivca. Najpravdepodobnejšie za oboje.

Vtedy si uvedomil, že najlepšie pre jeho syna bude, ak ho dostane do parlamentu a pomôže mu získať plantáž na Jamajke.

Otcove plány sa opäť nenaplnili. John odišiel ku Catlettovcom na návštevu, ktorá namiesto troch dní trvala tri týždne.

Po návrate od Catlettovcov ho otec potrestal. Zdegradoval ho na obyčajného námorníka a poslal ho na ďalšiu plavbu po Stredozemnom mori. Tentoraz sa však Johnovi darilo celkom dobre. Po návrate si bol jeho otec dokonca istý, že syn konečne dospel. Kapitánovi Newtonovi sa podarilo pre Johna zaistiť úradnícke miesto na lodi, ktorá mala čoskoro vyplávať.

John pred vyplávaním ešte stihol navštíviť Polly. Ani teraz, tak ako naposledy, sa od nej nedokázal odtrhnúť. Polly ho priťahovala viac, ako nejaké úradnícke miesto na lodi.

Otec ho po návrate takmer odvrhol, lebo bol presvedčený, že syn zahadzuje skvelú budúcnosť.

Dôsledky boli pre mladého Johna oveľa vážnejšie. Už nešlo len o stratu miesta na lodi. Namiesto teplého miestečka na lodi, ktorá sa má plaviť niekde v Stredozemnom mori, bol dotlačený do služby v britskom vojnovom námorníctve ako obyčajný námorník. Stal sa z neho muž vo vojne — vojne medzi Anglickom a Francúzskom. Námorné bitky vždy znamenali veľké riziko.

Na základe predchádzajúcich skúseností na mori John už počas prvých pár mesiacov postúpil na hodnosť námorného podporučíka. Zároveň mu spôsobovalo nesmiernu radosť, že morálne upadal: „Mojou radosťou a chlebom každodenným mi boli podlosť a zlomyseľnosť.“ Postupne sa vzďaľoval náboženskému presvedčeniu, ktoré mu vštepila matka, a stával sa z neho zarytý ateista, ktorý vôbec neskrýval, že mu spôsobovalo nesmiernu rozkoš, keď mohol od kresťanskej viery odvracať aj iných.

John sa zúčastnil len jednej námornej bitky a už na Vianoce ich loď opäť kotvila v anglickom prístave. To bola dobrá správa. Zlá správa bola, že loď mala o pár mesiacov opäť vyplávať smerom k východnej Indii. To by znamenalo ďalších päť rokov mimo domova, ďalších päť rokov ďaleko od Polly. John požiadal o deň voľna a ponáhľal sa za Polly, aby sa konečne vyznal zo svojich citov, keďže to dovtedy neurobil.

Faktom zostáva, že vždy, keď John navštívil Polly, jednodňová návšteva sa pretiahla na týždeň. A hoci si uvedomoval povinnosť, ktorou sa zaviazal slúžiť námorníctvu, nedokázal u Catlettovcov stráviť len krátkych dvadsaťštyri hodín.

Teraz už bolo Pollyiným rodičom jasné, že John to s Polly myslí vážne, a dosť ich to znepokojovalo. On mal devätnásť, ona pätnásť. Problém nebol v tom, že by sa im John nepáčil, ale v tom, že už dvakrát preukázal svoju nezodpovednosť. Jednoducho neoplýval takou zrelosťou, akú očakávali od budúceho zaťa. Navyše sa z neho stával čoraz väčší pohan. Hoci sa John zo všetkých síl snažil počas návštevy správať slušne, nedalo sa to skryť.

John vedel, že ide o všetko. Ak sa rozhodne odísť na ďalších päť rokov na more, Polly už po jeho návrate nebude voľná.

Návšteva bola pre Johna sklamaním. „Vôbec som nebol spokojný,„ spomínal neskôr. Nedokázal Polly povedať, ako veľmi ju miluje. Akoby si od neho stále udržiavala prirodzený odstup. Ani pri najmenšom náznaku lásky „nechápala moje narážky a vôbec mi nedala priestor na priame vysvetlenie“. Nebolo to ani „povzbudzujúce áno, ani rezolútne nie“.

Nakoniec George Catlett vykázal Johna z domu a prikázal mu, aby sa s Polly nesnažil stretávať, kým on, jej otec, na to nedá súhlas. Hoci Elizabeth Catlettová súhlasila s manželom, povedala Johnovi, že nebudú brániť jeho zasnúbeniu s Polly, ak sa niekedy usadí a bude schopný zabezpečiť ich dcére budúcnosť. Až dovtedy si však nesmú s Polly ani písať. Preto si Polly a John vymysleli spôsob, aby sa mohli potajme stretávať.

Johnova dvadsaťštyrihodinová priepustka sa zmenila na týždňovú dezerciu. Niet sa čo čudovať. Oveľa prekvapivejší bol fakt, že ho kapitán lode za svojvoľné predĺženie dovolenky prísne nepotrestal.

John možno tajne dúfal, že loď vypláva bez neho. Nestalo sa. Plavba bola odložená o pár týždňov kvôli búrke na mori. John musel na Polly stále myslieť. Čím viac sa blížil deň vyplávania, tým viac ho deprimovala predstava, že bude ďalších päť rokov preč.

V deň, keď sa loď chystala odplávať z Anglicka, z nej odišiel. Prakticky dezertoval, lebo nezniesol pomyslenie na to, že po celý ten čas nebude s Polly. Keby šiel za otcom, uvažoval, ten by mu určite poradil. Určite by našiel riešenie, ako vždy, keď sa potreboval dostať z veľkých problémov.

O dva dni nato ho vojaci videli prechádzať oblasťou Devon. Skôr, ako sa stihol dostať k otcovi, ho zajali a uväznili ako dezertéra. Vo vojne sa dezercia rovnala smrti.

John smrti ušiel. Spomína na to takto: „Dva dni ma držali vo väzení a potom ma poslali na loď, z ktorej som ušiel. Tam ma chvíľu držali v okovách, potom ma vyzliekli donaha a dali zbičovať. Následne ma degradovali a nikto mi nesmel pomáhať, ani slovko so mnou prehodiť.“

John chcel umrieť. Dokonca sa pokúsil o samovraždu: „Všetko nešťastie a utrpenie sa stávalo zo dňa na deň neznesiteľnejším.“ Bol odlúčený od Polly a neveril, že ju ešte niekedy uvidí.

„Vo vnútri i navonok som vnímal iba temnotu a utrpenie. Nedokážem vyjadriť všetky želania a ľútosť pri poslednom pohľade na anglické pobrežie. Pozeral som sa naň, kým nezmizlo v diaľke. Ak ho už viac nemám vidieť, radšej sa hodím do mora.“

Myslel si, že samovražda je jediným riešením: „Ihneď by ukončila moje trápenie.“

Nechápal, prečo sa mu nepodarila. Až neskôr si uvedomuje: „Tajomná Božia ruka ma zadržala.“

O mesiac neskôr britskej vojenskej lodi skrížila cestu otrokárska loď, ktorá smerovala do Afriky. Kapitán lode, na ktorej bol aj John, prikázal kapitánovi otrokárskej lode, aby mu okamžite poskytol dvoch mužov. Ten si však trúfalo vyžiadal dvoch mužov na výmenu. Keď to John počul, utekal za kapitánom a prosil ho, aby ho vymenil. Za necelú polhodinu prešiel od námorníctva k obchodovaniu s otrokmi.

Otrokárske lode smerovali z Anglicka k pobrežiu západnej Afriky, aby tam mohli vymeniť zbrane, látky a bižutériu za otrokov. Tých potom prepravili na Antily, kde s nimi obchodovali na trhu s otrokmi.

Prázdnu loď naložili cukrom a rumom, ktorý dopravili na anglický trh. Takýto obchod v trojuholníku dobre vynášal a zabezpečil živobytie nejednému lodnému kapitánovi, ako aj prosperitu Angličanom, ktorí založili obchod s otrokmi v Afrike.

John Newton nemal ešte ani dvadsať rokov a už sa pomaly potápal do hlbín skazenosti, vyžívajúc sa v surovosti voči černochom. Tretinu otrokov tvorili zvyčajne ženy. Životopisec John Pollock píše: „John Newton nechával vlastnej žiadostivosti voľnú ruku.“ Sám John to popisuje takto: „Mal som nesmiernu radosť, že môžem hýriť ako a koľko chcem, bez obmedzenia. Zhrešil som vlastnou mysľou. Ba čo viac, pri každej príležitosti som sa snažil zviesť aj iných a povýšil som to na umenie.“

Keď John začal navádzať na neposlušnosť aj ostatných námorníkov, opäť sa vystavil riziku, že ho vďaka jeho správaniu vrátia späť do služieb britského vojnového námorníctva vo chvíli, keď stretnú nejakú vojnovú loď. Takáto vyhliadka sa mu vôbec nepáčila.

Keď zakotvili pri pobreží Afriky, prijal miesto správcu u obchodníka s otrokmi v Sierra Leone na západnom pobreží Afriky. Papierovo všetko vyzeralo tak, že John a prosperita sa stanú nerozlučnými priateľmi. Čo vyzeralo ako krok k lepšiemu, bolo v skutočnosti krokom k horšiemu.

Obchodník s otrokmi žil dlhší čas s černoškou, ktorá bola podľa anglického obecného práva považovaná za jeho manželku. Nenávidela bieleho nováčika, ktorý očividne prišiel len preto, aby ukrátil jej manžela o bohatstvo. Vždy, keď sa obchodník vzdialil, využívala každú príležitosť, aby mohla Johna urážať a ponižovať. Keď ochorel na tropickú horúčku, rozhodla sa, že ho odstráni.

Johna preniesli do chatrče pre otrokov. Často bol bez vody a chleba, a tak sa v noci vykrádal z chatrče, aby si našiel čosi pod zub. Zo zeme vyťahoval korienky, po ktorých mu často bolo ešte horšie.

Nakoniec sa John zotavil. Keď sa obchodník vrátil, John mu všetko povedal, ale on mu neveril. Strašne sa rozhneval a prikázal dať Johna do železných okov.

Spočiatku bol v „plávajúcom zajatí“, pripútaný na palube lode, vystavený neustálemu dažďu — 20, 30 a možno aj 40 hodín. Spoločnosť mu robili silné nápory vetra, zatiaľ čo si jeho pán užíval na pobreží. Potom ho priviedli na pobrežie a prikázali mu vysadiť limetový hájik pod dohľadom jedného z otrokov.

Otroci sa mu najprv vysmievali. Neskôr ho ľutovali. Jeden otrok, ktorý pracoval v dome, pre neho dokonca ukradol pero a papier. Tak mohol John napísať list otcovi (volanie o pomoc) a Polly, na ktorú musel stále myslieť. Ten istý otrok, čo mu priniesol pero a papier, prepašoval listy medzi odchádzajúcu korešpondenciu majiteľa skladu s otrokmi.

John vedel, že bude musieť čakať prinajmenej pár mesiacov, kým príde pomoc. Vedel aj to, že šance na záchranu sú minimálne.

Skôr, ako stihla prísť pomoc z Anglicka, pomohol mu obchodník s otrokmi zo susedstva, ktorý Newtonovi ponúkol prácu. Už druhýkrát bol „nežiaduci“, už druhýkrát sa ho niekto chcel zbaviť.

Tentoraz sa z Johna a obchodníka s otrokmi stali skutoční priatelia. Na tisíc míľ vzdialení od pobrežia „sme žili tak, ako sa nám páčilo. Obchod prekvital a náš zamestnávateľ bol spokojný“. John spával s Afričankami, kedy sa mu zachcelo, a postupne sa prispôsobil miestnym spôsobom a zvykom. O tri mesiace si už ani nespomenul na návrat do Anglicka.

A práve vtedy už záchranná loď brázdila pobrežné vody v snahe nájsť Johna. John mal byť v tej chvíli na ceste do vnútrozemia, ale cesta sa o pár dní omeškala. Aj kapitán lode to už chcel vzdať. Až neskôr si John uvedomil, že ich náhodné stretnutie viedla Božia ruka.

Zrazu si nebol celkom istý. Chce sa vrátiť späť do Anglicka? „Keby ma záchrana zastihla vo chvíli, keď som práve nemal čo do úst a bol som chorý, považoval by som to za život darovaný mŕtvemu, ale v tej chvíli mi bolo všetko jedno.“

Aby kapitán prinútil Johna odísť, vymyslel si príbeh o Johnovom vzdialenom príbuznom, po ktorom zdedil obrovský majetok.

John nevedel, či má tomu uveriť. A hoci nakoniec uveril, stále si nebol istý, či sa chce vrátiť späť do Anglicka. V Afrike sa mu začalo páčiť. Žil si takmer ako princ: mal ženy a bezstarostný život.

Vtedy si spomenul na Polly. Ak by bolo pravdou, že zdedil majetok, mohol by si ju vziať za ženu a obom tak zabezpečiť pohodlný život.

Kapitánovu ponuku na návrat sa rozhodol prijať kvôli Polly. Sám neskôr píše v liste pre Polly: „Nebyť Vás, už by som snáď nikdy neuvidel pobrežie Guiney, ale oveľa pravdepodobnejšie by som sa nikdy nevrátil.“

Hoci sa vracal do Anglicka, stále to bol ten istý starý John. „Bol som ako tiger skrotený hladom, nič viac.“

Kým sa loď priblížila k anglickým brehom, ubehol ešte viac ako rok. Záchranná loď totiž hľadala slonovinu, zlato, farbiarske drevo a včelí vosk. Počas tých dvanástich mesiacov mala Johnova prítomnosť na lodi diabolsky zlý vplyv na posádku. Jeho vulgárny prejav a hrubé poznámky šokovali aj tých najdrsnejších námorníkov. Ak John spozoroval, že posádka prejavuje kresťanskú vieru, snažil sa ju rozložiť. Vysmieval sa z evanjelií a zosmiešňoval Ježiša Krista. Keď spitý do nemoty takmer spadol cez palubu do Atlantiku, kapitán sa sám seba pýtal, či by Johna nemali hodiť do vĺn, aby sa posádka zachránila.

Jednej noci, keď loď smerovala na sever, John siahol po preklade diela od Tomáša Kempenského s názvom „O nasledovaní Krista“. V ňom sa dočítal, že „život je krátky a jeho trvanie neisté. Dnes môže byť človek plný sily a zajtra už porazený, bez sily a naveky zlomený“.

Tieto slová v ňom rezonovali, aj keď sa na ne siloumocou snažil zabudnúť. V tú noc sa strhla strašná búrka. John počul výkriky námorníka, ktorý práve prišiel o život. Ďalší kričali: „Loď sa potápa!“ John spolu s ostatnými celé hodiny pumpovali vodu a upchávali diery v snahe zachrániť si život a to, čo zostalo z lode.

Úplne vyčerpaný a zúfalý, že nemôže viac urobiť, si John mrmlal popod nos: „Ak už toto nepomôže, Pane, zmiluj sa nad nami.“ Sotva to vyslovil, uvedomil si, čo povedal. Bol úplne šokovaný. Keď nebolo kam uniknúť, uznal Boha a prosil Ho o milosť.

Nasledujúci deň len John vedel, čo mu víri hlavou. Takmer celý ho strávil pri kormidle lode. Bol úplne vyčerpaný z pumpovania a kormidlovania. Dumal nad tým, či aj taký neznaboh a hriešnik ako on môže dostať milosť. Snažil sa spomenúť si na verše z Biblie, v ktorých sa hovorí o odpustení hriechov. Na um mu však prichádzali len časti o poslednom súde: „S obavou som netrpezlivo očakával svoje zatratenie.“

Postupne sa jeho myšlienky obracali k Ježišovi Kristovi, k ukrižovaniu a k tomu, že Ježiš neumrel za vlastné hriechy, ale za hriechy iných. John nedokázal odpovedať už len na jedinú otázku. Dostal sa už medzi tých „iných“?

John nemal ešte ani dvadsaťtri a už kormidloval loď dlhých jedenásť hodín. Bolo to jedenásť rozhodujúcich hodín, o ktorých neskôr napísal: „Na dvadsiaty prvý marec 1748 nikdy nezabudnem.“

Loď len s ťažkosťami smerovala k Anglicku. Počas plavby začal John čítať Novú zmluvu a najviac ho dojal príbeh o márnotratnom synovi. „Niet lepšieho príkladu márnotratníka, ako som ja,“ napísal.

Necítil eufóriu ani nedosahoval delirické výšky radosti pri pomyslení, že má vstúpiť do kráľovstva. Stále sa vzpieral, bojoval a snažil sa porozumieť tomu, ako sám zapadá do schémy Božej milosti. Jedným si bol stopercentne istý: Boh ho mal pevne v rukách. „Nechápem, prečo si ma Boh vyvolil. Daroval mi milosť jedine preto, aby úžasným spôsobom ukázal, že pre Neho nie je nič nemožné“.

Bolo nemožné loď ukormidlovať. A hoci ju odfúklo ďaleko od pôvodného kurzu, nakoniec predsa len pristála pri brehoch Severného Írska. Hneď, ako sa John dostal na pevninu, chcel napísať Polly, ale zrazu váhal. Žil predsa v Afrike tak lascívne a hriešne! Zaslúži si to dievča, o ktorom toľké roky sníval? Rozhodol sa, že najprv napíše otcovi, požiada ho o odpustenie a počká na odpoveď. Tá prišla veľmi rýchlo. Kapitán Newton sa tešil, že jeho syn prežil a že sa odvrátil od zla. Ďalší list bol adresovaný Pollyinej tete, ktorá už dlho bola užitočným sprostredkovateľom, keď si John a Polly písali aj napriek rodičovskému zákazu. John ju v liste žiadal o dovolenie navštíviť Polly.

Čakal, kým sa neukončia opravy na lodi. Zatiaľ mu otec napísal aj druhý list, v ktorom píše, že ho vymenovali za guvernéra pevnosti York v Hudsonovom zálive a že čoskoro odpláva z Londýna, aby nastúpil na nové miesto. Uvedomoval si fakt, že najbližšie tri roky strávi mimo Anglicka a že jeho syn by možno rád pomýšľal na ženbu. Cestou do Londýna sa preto zastavil u Catlettovcov, aby sa s nimi porozprával o možnom zväzku svojho syna a ich dcéry. Rovnako sa domnieval, že Johna poteší správa, že Catlettovci voči tomu nemali žiadne výhrady.

Pre Johna to bola úžasná novina, pretože naposledy im Catlettovci zakázali akúkoľvek korešpondenciu. O tejto naozaj dobrej správe sa John zmieňuje aj vo svojej autobiografii: „Zistil som, že potrebujem získať súhlas už len od jednej osoby. Cítil som sa pri nej rovnako neisto, ako keď som ju uvidel prvýkrát.“

John čakal na odpoveď od Pollyinej tety. Vedel, že získať povolenie od rodičov nič neznamená, ak bude Polly proti. Odpoveď neprichádzala a John si to vysvetľoval tak, že Polly už oňho stratila záujem. Snažil sa na ňu nemyslieť. So smutným srdcom opäť píše Pollyinej tete: „Neprestanem sa snažiť, hoci neočakávam, že sa mi niekedy podarí úplne spútať svoju vášeň ... už ju, ani Vás s tým nikdy nebudem otravovať.“

Ako neskôr sám napísal, myslel si, že pre nich oboch bude najlepšie, ak sa to všetko skončí. Krátko na to, ako poslal druhý list, dostal odpoveď na svoj prvý list. Stálo v ňom, že Catlettovci budú dočasne v Londýne a že Polly sa tam s ním rada stretne, ak on bude chcieť.

Keď loď nakoniec pristála v domovskom prístave v Liverpoole, John nemohol pozvanie neprijať. Ihneď sa ponáhľal do Londýna.

Stretnutie s Polly prinieslo mnoho prekvapení. Polly sa za štyri roky, čo ju nevidel, takmer vôbec nezmenila. Bola stále „šarmantná a vyrovnaná mladá dáma, ktorej dobré srdce a prostota ho opäť chytili za srdce tak, ako pred mnohými rokmi“. Ani John sa na prvý pohľad nezmenil: stále bol v jej prítomnosti nervózny a neschopný slova.

V skutočnosti v Afrike holdoval ohavnému spôsobu života. Poznačila ho choroba, takmer umrel od hladu a oddával sa všetkým možným špinavostiam, aké si človek dokáže predstaviť. Vydržiaval si černošské milenky. Smrť sa zdala byť jeho chlebom každodenným. Život nemal žiadnu cenu. Krutosť, brutalita a znásilňovanie sa stali bežnou rutinou.

John zažil zúfalstvo a uvažoval o samovražde, ale aj o vykupiteľskom vzťahu s Bohom prostredníctvom Ježiša Krista.

Pollyina prítomnosť mu zväzovala jazyk a aj napriek mnohým skúsenostiam bol dosť nudným spoločníkom. Ľudia mu dokonca hovorili: „Polly je veselá a živá, zatiaľ čo ty si ťažkopádny a nevýrazný ťuťmák.“

Aj napriek svojej veselosti a živosti bola Polly do istej miery rezervovaná, a tak John takmer nikdy nedokázal posúdiť, čo si skutočne myslí. Bola veľmi príjemná, ale to ešte neznamenalo, že sa v Johnovej spoločnosti cíti príjemne. Jednoducho ju nedokázal prečítať. „Vždy som sa správal neskutočne nemotorne, keď som sa snažil hovoriť o nás dvoch.“ John nebol spokojný s výsledkom londýnskej návštevy, a tak požiadal Polly o dovolenie, aby jej mohol ďalej písať.

Súhlasila, ale nič viac.

O pár dní jej napísal dojímavý list, v ktorom jej pripomenul všetky listy, ktoré jej napísal, keď bol ešte námorníkom a keď bol v Afrike, na ktoré nikdy nedostal odpoveď. Nežiadal ju o veľa, len o maličkosť. Prosil iba o „kúsok jej lásky a dobročinnosti, len o jedno sústo pre lásku Božiu skôr, ako umrie od hladu“.

John bol úplne bez peňazí, a tak šiel stopäťdesiat míľ pešo späť do Liverpoolu, neprestajne dumajúc nad tým, či ho Polly miluje alebo nemiluje. Už prijal miesto prvého muža na ďalšej z lodí s otrokmi (lebo si myslel, že nie je dostatočne kvalifikovaný na inú pozíciu) a rozhodol sa, že sa na Polly pokúsi zabudnúť, ak sa mu do vyplávania neozve.

List od nej stihol prísť. „Hoci bola jej odpoveď opatrná, uspokojila ma.“ V skutočnosti stačilo len málo, aby Polly urobila Johna šťastným. Tento krátky list bola len omrvinka. Toľkokrát si ho dookola veľmi starostlivo čítal, až sa táto omrvinka premenila na celý bochník.

O pár týždňov neskôr, keď loď vyplávala z Liverpoolu, mal John pocit, že má svoje city pod kontrolou a bol so svojím životom celkom spokojný. Písal Polly romantické listy a vnútorne bol v kontakte s Bohom.

V práci sa mu darilo. Pri najbližšej plavbe mal byť už kapitánom. Čo si mohol mladý kresťan viac želať? Pre dvadsaťročného mladého muža, ktorý ešte stále nemal súcit s otrokmi, vyzerala budúcnosť ružovo.

Po pár týždňoch loď dorazila k západnému pobrežiu Afriky. Sám John píše: „Keď sme pristáli v Afrike, bol zo mňa opäť ten istý zhýralec ako predtým.“ Prestal čítať Bibliu, bolo mu jedno, že sa už nemodlí. Nemal vôkol seba iných nasledovateľov Ježiša. „Nepriateľ mi pripravil množstvo pokušení a ja som sa stal ľahkou obeťou. Uspal ma skoro na mesiac a nechal vo mne pôsobiť zlo, o ktorom by som si pred pár mesiacmi ešte myslel, že už nemá nado mnou silu.“

O aké zlo išlo?

V útrobách lode sa skrývali nahé mladé otrokyne. Bolo zvykom, že každý dôstojník mal možnosť vybrať si jednu z nich. John od seba pokušenie nakrátko odohnal, ale neskôr opäť upadol do jeho osídiel. „Tie putá ma pevne zvierali. Netúžil som po slobode. Nemal som ani silu potrebnú na oslobodenie.“ Využil príležitosť, vybral si jednu otrokyňu a znásilnil ju.

Keď vystúpili na breh, poskytli mu „čierne dievča pre radosť“. Jeho život sa rýchlo dostal do starých koľají. „Bolo zbytočné proti tomu bojovať.“

Onedlho nato ochorel. Zdalo sa, že sa história zo Sierra Leone bude opakovať: najprv choroba, potom pokles až na dno. Naozaj to musí opäť zažiť?

Najprv pociťoval beznádej, že sa mu nepodarí získať Božie odpustenie. Zdalo sa mu, že „dvere nádeje“ sú zatvorené. Potom prišlo zúfalstvo, delírium a telesná slabosť. „Prestal som hľadať riešenia, plne som sa oddal do Pánových rúk.“ A zrazu prišlo odpustenie. Do duše sa vrátil pokoj. „Často som zarmucoval Jeho Ducha a pochabo sa od Neho odvracal. Jeho všemocná sláva ma uchránila od všetkých temných úpadkov, ako bol tento.“ Bol to ďalší dôležitý moment v Johnovom živote.

Keď ich loď odplávala z Afriky a dopravila náklad otrokov na trh s otrokmi v Charlestone v Južnej Karolíne, John sa po roku opäť vrátil k Polly.

Ako prvý dôstojník si počínal veľmi dobre, a tak mu majiteľ lode ponúkol miesto kapitána na inej lodi s otrokmi. Ak by ponuku prijal, znamenalo by to opätovné odlúčenie. John ju nakoniec prijal a hoci si už začal uvedomovať krutosť obchodu s otrokmi, ešte nechápal, aké zlo sa ním pácha. Preňho išlo o prácu, ktorá mu zabezpečí príjem financií potrebných na sobáš s Polly, a zabezpečí život na úrovni, na ktorý bola Polly zvyknutá.

Keď opäť odplával, mal dvadsaťštyri, ona dvadsať. V druhej polovici plavby jej o všetkom písal, cítiac, že čím je od svojej drahej Polly ďalej, tým viac ju miluje. Pollock o tom píše nasledovne: „Polly preňho znamenala nevinnosť a láskavosť. Dve vlastnosti, ktoré jemu, krutému a ľstivému obchodníkovi s otrokmi, chýbali. Bola stelesnením nevinnosti. Len kvôli nej mohol poraziť nenásytnú žiadostivosť. Jej láska bola tichým prístavom, kde jeho nepokojná duša bez domova môže nájsť pokoj.“

John ani pri najbližšej návšteve nedokázal Polly požiadať o ruku. Hoci jej to v listoch naznačoval, stále si nebol istý, akú odpoveď dostane. Aj tak ho zarazila jej reakcia: „Nie, prosím, nežiadaj ma opäť o ruku.“

Je ťažké zistiť, čo sa odohrávalo v Pollyinej mysli, lebo sa zachovalo len zopár listov. Dá sa však predpokladať, že Johna odmietala z viacerých dôvodov.

Nepochybne jej na ňom záležalo, ale život po boku lodného kapitána naozaj nebolo to, čo by ju napĺňalo radosťou. John bol neustále v nebezpečenstve: vždy mala strach, či sa mu niečo nestane, keď bol na mori. Polly veľmi dobre vedela, aký život mala Johnova matka.

Aj všetci priatelia ju od sobáša s Johnom odhovárali. Vedeli, že ich môže priťahovať fakt, že sú úplne odlišní. Keby sa však oheň a voda stretli v manželskom zväzku, bola by to pohroma.

Na Johnovi však bolo niečo výnimočné a pre Polly príťažlivé. Myslelo mu to a bol dychtivým čitateľom. A hoci neoplýval vysokým vzdelaním, sám sa naučil po latinsky a grécky. Veľmi rád čítal filozofické diela starých Rimanov a Grékov. Polly Johnovi nepísala veľmi často, lebo ho považovala za intelektuála, ktorého nie je hodna. Dokázala šikovne konverzovať v spoločnosti (nikdy však nešlo o hĺbavé filozofické rozhovory), ale v listoch dokázala napísať čosi inteligentné len s veľkou námahou.

Hoci Johna Pollyino odmietnutie zarazilo, neznechutilo ho to. Znova opakoval slová, ktorými ju nabudúce opäť požiadal o ruku. O všetkom sa radil s Pollyinou tetou, ktorá sa stala jeho najbližším spojencom v otázkach budúceho manželstva. Neskôr hovoril aj s Pollyinou matkou. Obe im držali palce.

John preto opäť žiada Polly o ruku.

Ona opäť odmieta. John však cíti, že tentoraz nebola taká neoblomná.

John opakuje svoju žiadosť po tretíkrát. Ona počúva a potom argumentuje, nakoniec sú jej slová racionálnejšie. Hovorí, že sa jej páči rodinný život, ktorým žije a že priatelia ju volajú „šťastná Polly Catlettová“. Nebude manželstvo s lodným kapitánom znamenať koniec jej šťastia?

John ju tak dlho presviedčal, že spolu môžu nájsť oveľa väčšie šťastie, až kým nevložila svoju ruku do jeho a tým mu konečne dala jasnú odpoveď.

Neskôr si na tento moment John spomína takto: „Sadol som si a na chvíľu som onemel. Musel som vyzerať ako rozpačitý hlupák a Vy ste sa určite cítili nepríjemne. Moje srdce nedokázalo vydať ani slovka.“

Ich zasnúbenie netrvalo dlho. Svadba sa konala o mesiac. Deň pred svojimi dvadsiatymi prvými narodeninami sa z Polly stala pani Newtonová.

Ich medové týždne neboli svetoborné. Mladomanželia bývali v rodičovskom dome, a ako píše Pollock: „Polly sa správala opatrne a rezervovane. Ani zďaleka nebola tou Polly, o ktorej sníval.“

Ani John nepopustil uzdu svojim emóciám. Ich láska však rástla. Čím viac mu Polly prejavovala lásku, tým viac sa mu rozväzoval jazyk a prejavy lásky jej opätoval.

V ich vzťahu však existoval jeden problém, s ktorým sa John nechcel otvorene popasovať. On prežíval živý vzťah s Ježišom Kristom, zatiaľ čo jej náboženstvo bolo formálne a zdvorilé. O sebe tvrdil, že v duchovnej oblasti je stále ešte bábätkom. Trápilo ho, že ona sa duchovne ešte nenarodila.

Zatiaľ ešte netušil, čo táto skutočnosť bude znamenať pre ich budúcnosť. Cítil, že hrozí, že bude Polly milovať viac ako Boha. „Uspokojil som sa s darom a zabudol som na darcu.“ Ako je možné, že dokázal naraz nekonečne milovať dve osoby, Polly aj Boha?

John si už nechcel zarábať ako kapitán na lodi s otrokmi, ale nič iné nevedel. Istý čas dúfal, že zdedí nejaké peniaze po vzdialenom príbuznom, ale nič také sa nestalo. Neskôr sa zadlžil, aby si mohol kúpiť žreby do národnej lotérie. Dúfal, že vyhrá a že už nikdy nebude musieť Polly opustiť, lebo „perspektíva odlúčenia bola rovnako strašná, ako smrť“.

Nakoniec mu neostalo nič iné, len sa vrátiť do Liverpoolu a prevziať velenie nad loďou s otrokmi.

Lúčenie bolo veľmi ťažké. John nechcel odísť, Polly nechcela, aby odišiel. Obaja sa báli, že sa John nikdy nevráti. „Bolo nesmierne ťažké sa rozísť, hlavne keď mi rozum hovoril, že si nezaslúžim, aby nám bolo dopriate znovu sa stretnúť.“

Týždeň po odchode ju v liste žiada, aby mu písala o všetkom, čo každý deň robí: „Keď mi opäť budete písať, napíšte, kedy zvyčajne vstávate, kedy raňajkujete, obedujete, večeriate, kedy idete spať, aby som robil to isté, a tak bol spolu s Vami aspoň v myšlienkach.“

Polly ho v liste uisťuje o svojej láske k nemu. Natešený sa priznáva: „Teraz mám istotu, že ma milujete tak, ako ja milujem Vás.“

Počas tejto plavby John nepodľahol zhýralosti, ktorej sa oddával v minulosti. „Aj ja som v minulosti dychtil po neviazaných slastiach, akým oni (členovia posádky) holdujú dnes,“ priznáva sa Polly. „Vy jediná ste vycibrili môj vkus. Nik okrem Vás ma neurobí úplne šťastným.“ Aj keď sa mu ponúkali otrokyne, myšlienka na Polly ho donútila odmietnuť ich.

Písaval jej dvakrát, trikrát do týždňa. A takmer vo všetkých listoch sa vyznával z nesmiernej lásky k nej.

Po štrnástich mesiacoch plavby sa vrátil načas späť k Polly do domu jej rodičov, kým nenastane čas opäť vyplávať.

K narodeninám jej píše tieto slová: „Vstal som ešte pred úsvitom, aby som sa za Vás modlil a poďakoval.“

Všade so sebou nosil Pollyinu ceruzku. Často na ňu hľadieval a rozprával sa s ňou. Aspoň takto bol s ňou.

John dúfal, že táto plavba bude jeho posledná. Uvedomoval si, že doteraz ho ani jedna dostatočne finančne nezabezpečila. Píše o tom aj Polly: „Možno nebudeme bohatí. Nie je to až také dôležité, hlavne nech sme bohatí na lásku. Budeme najväčšími boháčmi, ak zdedíme, čo nám prisľúbil Boh.“

On má teraz dvadsaťdeväť, ona dvadsaťpäť. Trikrát velil otrokárskej lodi a s každým odlúčením mu Polly viac chýba. Vždy, keď naháňajú otrokov do nákladných priestorov ďalšej lode, jeho znepokojenie narastá. „Niekedy ma šokuje zamestnanie, ktoré je neustále spojené s reťazami, svorkami a okovami. Modlím sa, aby ma Boh povolal k humánnejšej práci.“

Teraz je však pripravený opäť vyplávať, aspoň sa to navonok zdá. Posádka je už vybraná, náklad naložený. Chýbajú ešte dva dni do odchodu.

Je príjemné, úplne normálne popoludnie. John a Polly sa rozprávajú pri šálke čaju. John zrazu odpadne a takmer bez života leží pri Pollyiných nohách.

Polly volá o pomoc. Pribieha domáca, ktorá volá lekára.

John je v bezvedomí asi hodinu. Keď sa konečne preberie, bolí ho hlava. Bolesť pretrváva a niekedy trpí bez akejkoľvek príčiny závratmi. Lekári mu neodporúčajú vyplávať, kým symptómy nezmiznú. John sa vzdáva velenia lode. Ešte netuší, že robí dobre, lebo táto plavba končí katastrofou. Nový kapitán, takmer všetci dôstojníci a väčšina posádky, ktorú sám vybral, zmizne niekde na mori.

Čo privodilo Johnov záchvat, zostalo záhadou. Lekári nič nediagnostikovali. Mnoho spisovateľov, ktorí písali o jeho živote, sa domnieva, že to mohlo spôsobiť vnútorné napätie, ktoré sa v ňom stupňovalo.

John sa zotavoval v dome Pollyiných rodičov. Krátko po ich príchode nepochopiteľne ochorela aj Polly. Aj v tomto prípade boli lekári bezmocní. Nedokázali určiť diagnózu. John cítil, že ide o oneskorený šok zo všetkého strachu, ktorý sa v nej hromadil, kým bol na mori a ktorý vyvrcholil v momente, keď jej skolaboval pri nohách. Držala sa statočne, až kým nebola v bezpečí rodičovského domu. Potom sa zrútila. John si na tie chvíle spomína nasledovne: „Úplne sa strácala. Zoslabla až tak, že nezniesla, aby niekto prešiel cez jej izbu.“ Dlhých jedenásť mesiacov bola pripútaná na lôžko.

John bol po celý ten čas v akejsi agónii, ktorá sa prejavovala rôznymi spôsobmi. Vážne sa obával o zdravie svojej manželky, ale aj o to, ako sa o ňu postará. Nevedel, čo Boh pre neho v budúcnosti chystá, ale dúfal a modlil sa, aby mohol zostať pri Polly. Študoval latinčinu, francúzštinu, matematiku a pomaly sa ponáral do štúdia Biblie.

Najzáhadnejšie na Pollyinej chorobe bolo to, že občas, aspoň sa tak zdalo, bola úplne v poriadku, čo Johna nesmierne povzbudzovalo. Inokedy sa jej stav radikálne zhoršil a zdalo sa, že umiera.

John po čase zosilnel a mohol odísť na more. Nikdy by však neodišiel, kým by bola Polly chorá. Nevedel, čo má robiť. Modlil sa, aby mu Pán pomohol. A zrazu dostal list od majiteľa lodí z Liverpoolu, pre ktorého v minulosti pracoval. V liste stálo, aby John čo najskôr poslal žiadosť o prácu úradníka na colnom oddelení v Liverpoole.

John neváhal ani minútu. Poslal žiadosť a ihneď ho prijali. V novej pozícii mal na starosti päťdesiat ľudí. Vždy, keď do Liverpoolu priplávala nejaká loď, vstúpil na jej palubu, hľadal pašovaný tovar a vyruboval spotrebnú daň. Polly s ním do Liverpoolu nešla, lebo sa ešte celkom nezotavila. Ale dalo sa to vydržať. Liverpool ležal len na opačnom konci Anglicka, nie na opačnom konci sveta.

Vždy, keď mal dosť peňazí a času, hnal koňa naprieč Anglickom za Polly. V liste jej napísal: „Londýn som opustil v sobotu o desiatej, ale čoskoro sa ukázalo, že koňovi bolo jedno, že sa ponáhľam. Stokrát som mu mohol hovoriť, aký som nedočkavý a ako veľmi už chcem vidieť svoju drahú Polly, ale on necválal ani o kúsok rýchlejšie.“

V Liverpoole upútalo Johna kázanie významného evanjelistu Georga Whitefielda. Svoje nadšenie sa snažil opísať v liste pre Polly, ktorá mu naň promptne odpovedala. Písala, že sa už cíti lepšie a že sa dokonca po prvýkrát úprimne modlila a cítila, že Boh ju zachránil.

Lepšiu správu si John nevedel ani predstaviť.

V každom liste bolo cítiť, ako Pollyina viera rastie, aj napriek jej večným pochybnostiam. V jednom z listov sa Polly delí s Johnom o obavy z toho, že je pokrytec. On jej píše: „Vaše obavy svedčia o tom, že nie ste.“ Polly odpovedá: „Radujem sa z každej vety, ktorú môj najdrahší John napíše, a zo všetkého, čo urobí. Obdivujem ho a visím na každom jeho slove. Aj tak je to málo: stále zostávam chladná voči milostivému Autorovi všetkej milosti, ktorému sme obaja veľa dlžní.“

Po čase Polly zosilnela natoľko, aby mohla prísť za Johnom do Liverpoolu — po šiestich rokoch manželstva do ich prvého spoločného domova. Veľmi sa jej nepozdávalo, že by sa tam mala usadiť. Bola zvyknutá na úroveň vyššej strednej vrstvy a bála sa, že by sa v Liverpoole musela stretávať s práčkami. Okrem toho tu bola aj iná záležitosť. Liverpool bol povestnou mekkou kultúry a spoločenských kuloárov. Povrávalo sa, že John sa stretáva s metodistami, ktorými ona opovrhovala.

Polly urobila konečné rozhodnutie: odsťahuje sa do Liverpoolu, aj keby to znamenalo, že sa bude stretávať s metodistami. Stále si však nebola istá, či naozaj túži po spoločnosti práčiek.

Johnovi práve minulo tridsať rokov, ale stále nevedel, čo chce v živote robiť. Byť colným úradníkom nebolo zlé. V podstate išlo o vážený post v spoločnosti. Ale on nemal pocit, že Boh chce, aby sa touto prácou živil celý život. Spomenul si na slová svojej mamy, ktorá dúfala, že z neho bude duchovný. John sa už raz pokúsil o priblíženie Božieho slova, ale ešte nikdy nekázal. Podľa toho usúdil, že Boh ho pravdepodobne nechce vidieť v kazateľnici.

Keď však aj s Polly cestovali do vidieckych dediniek v Yorkshire a keď sa ho ľudia vypytovali na jeho život, nedokázal mlčať. Čím častejšie svoj príbeh rozprával, tým viac sa cítil v úlohe kazateľa ako doma.

John strávil svoje tridsiate narodeniny v modlitbách a v pôste. Pomohlo mu to rozhodnúť sa, že sa stane duchovným. Bolo to nesmierne ťažké rozhodovanie, no nebolo to nič v porovnaní s vnútorným bojom, či sa pridať k opozičníkom, či k oficiálnej anglikánskej cirkvi (tak ako Catlettovci).

John viac inklinoval k opozičníkom. Nadchýnali ho nezávislé kostoly, ktoré navštívil. Cítil, že bude rýchlejšie vysvätený za kňaza, ak pôjde touto cestou. Vedel však aj to, že chce ovplyvňovať myslenie ľudí, preto by bolo najlepšie pridať sa k anglikánskej cirkvi. Po úpornom premýšľaní sa rozhodol, že požiada arcibiskupa z Yorku o vysvätenie za kňaza. Jeho žiadosť zamietli, lebo mu chýbal univerzitný diplom z Oxfordu alebo Cambridge.

Zanedlho potom sa s ponukami roztrhlo vrece. Nezávislá farnosť v Yorkshire mu ponúkla duchovný úrad, ale John ho odmietol. John Wesley chcel, aby nastúpil na miesto metodistického kazateľalaika, John Newton však povedal nie. Keď naňho priatelia naliehali, aby si založil vlastný nezávislý kostol v Liverpoole, mal pokušenie súhlasiť.

Veď už aj tak mávali s Polly nedeľňajšie večerné bohoslužby u nich doma. Nebolo vôbec ťažké rozšíriť ich na nezávislý kostol. Johnovi sa táto myšlienka pozdávala. Keďže Polly bola proti, upustil od jej realizácie. Neskôr napísal: „Nepresvedčia ma žiadne argumenty, ale ona mi takmer dva roky bránila v tom, aby som urobil neuvážený, unáhlený krok, ktorý by som pravdepodobne čoskoro oľutoval.“

Pri inej príležitosti zase povedal: „Vďaka nej som mlčal, kým Pán nerozhodol, že moje srdce po tom skutočne túži. Pán prichádza ako príliv — jeho príchod sa nedá urýchliť ani spomaliť. Aj keď (Pán) s príchodom otáľa, čakajte.“

John musel čakať až do roku 1764; viac ako päť rokov po tom, čo sa rozhodol stať sa duchovným a skôr ako bol anglikánskou cirkvou vysvätený za kňaza. Mal tridsaťdeväť rokov a dostal ponuku z farnosti v malom trhovníckom mestečku Olney.

Mnohí duchovní nepovažovali farský úrad v Olney za výhru. Farníci boli chudobní a mnohí z nich trpeli na pľúcne choroby. Olney nebolo ničím výnimočným, len príjemnou zastávkou na ceste z Liverpoolu do Londýna, lebo sa nachádzalo na polceste medzi nimi.

Aj napriek všetkému boli John a Polly nadšení a veľmi sa tešili. Pre Johna sa začínala nová, šestnásťročná kariéra. Roky strávené na fare v Olney boli pre nich snáď tými najšťastnejšími rokmi v ich živote.

John navštevoval chorých a starých a delil sa s nimi o biedu a utrpenie. Kňazský odev si obliekal len v nedeľu; inak mal na sebe preňho typické staré námornícke sako.

V tej dobe bol prvý, kto robil špeciálne bohoslužby pre mládež. Raz do týždňa mával stretnutia s deťmi. Tvrdil, že chce len „hovoriť, kázať, a deťom vysvetľovať Písmo sväté ich vlastným jazykom“.

V tomto období ho presvedčili, aby napísal príbeh svojej mladosti. Kniha vyšla pod názvom „Cesta až zo dna“ a z Johna sa stala celebrita. Sám píše: „Ľudia na mňa civeli a niet divu — pre mnohých som hotový zázrak. Sám sa tiež čudujem, že ma to už neprekvapuje.“

Po vydaní knihy začal dostávať poštu z celého Anglicka. Najviac si cenil list od tridsaťdvaročného básnika Williama Cowpera, ktorý sa už dvakrát psychicky zrútil a trikrát sa pokúsil o samovraždu. Mal hlboké depresie a bol presvedčený, že Božia spása sa naňho nevzťahuje. Po prečítaní Johnovho svedectva mu svitla nádej.

John a Polly pozvali Williama do Olney. Zostal u nich päť mesiacov a potom sa presťahoval do domu v ich susedstve.

Cowper (vyslovuj rovnako ako Cooper), tak ako John rád písal poéziu, chodil na turistiku a miloval vtipy. S Polly mali spoločnú lásku k záhradkárčeniu. Cowperova záhrada prakticky zatienila Pollyinu. Radi sa delili o záhradnícke skúsenosti.

John sa domnieval, že písanie chválospevov by mohlo byť pre Cowpera celkom vhodnou terapiou. Veľmi rýchlo sa stali jeden pre druhého motiváciou: spolu si cibrili talent. Cowper bol jedinečný a John vedel, že sa s ním nemôže porovnávať.

Olney sa čoskoro preslávilo chválospevmi, ktoré napísali dvaja priatelia. Celý zbor v Olney ich s radosťou po prvýkrát spieval.

Cowperove najznámejšie boli: „Existuje fontána plná krvi“, „Ó, kráčajme bližšie k Bohu“, „Ježiši, kdeže sa stretávajú tvoji ľudia“ a „Boh koná tajomným spôsobom“. John prispel svojou troškou takými ako: „Ako sladko znie Ježišovo meno“, „Duša, priprav sa na tvoj súd“, „Aké otupné hodiny bez chuti“, „Bezpečie počas nasledujúceho týždňa“, „Hovorí sa o úžasných veciach, ktoré robíš“ a samozrejme „Úžasná milosť“.

Keď sa Johnovi nakoniec podarilo vydať spevník s názvom „Olneyské chválospevy“, skonštatoval, že ide o „dokument na pamiatku dôverného a drahého priateľstva“.

Táto poetická terapia bohužiaľ nemala dlhé trvanie. Cowperove depresie sa vrátili. John a Polly sa obávali, že sa opäť pokúsi o samovraždu, a tak sa pri ňom striedali, aby nikdy nebol sám. Opäť sa nasťahoval na faru. Aj napriek Johnovmu vtipkovaniu či recitovaniu veselých veršov sa Cowperov stav nezlepšil.

Pre Polly a Johna celá situácia znamenala len vypätie a stres. Pri pohľade na Cowperovo utrpenie prešla Johna chuť aj na písanie chválospevov. Píše o tom nasledovne: „Môj zármutok a sklamanie boli nesmierne. Svoju harfu som zavesil na klinec a načas som sa rozhodol nepokračovať v písaní bez neho.“

Cowperova ťažká depresia trvala čosi vyše roka. Jedného dňa sa usmial na Johnovom vtipe a odvtedy sa jeho stav zlepšoval zo dňa na deň.

Roky utekali, ale medzi Johnom a Polly sa nič nezmenilo. Ich láska bola stále rovnako veľká. Keď musela Polly odísť, aby sa postarala o svojho chorého starnúceho otca, John opäť začal písať rovnako vášnivé listy ako kedysi.

Boli to listy plné postrehov z Biblie, humoru, noviniek, úprimných prejavov lásky aj obáv. John za tridsaťpäť rokov napísal rôzne listy. Tu je pár úryvkov na zamyslenie.

Láska je ako dieťa.
S rokmi silnie.
Aj na diaľku cítim, ako Vás bolí hlava. Náš dom je bez Vás prázdny; chýbate mi v každej izbe.
Vždy som trochu nešikovný, keď nie ste pri mne. Nehovorí to Váš pokorný služobník, ale Váš manžel, ktorý je už dvadsaťtri rokov ženatý, a nie novomanžel na svadobnej ceste.
Nemôžem si želať, aby ste ma naďalej milovali. Často si však želám, aby ste sa kvôli mne menej znepokojovali.
Vždy ste boli pre mňa modlou a obávam sa, že ešte stále ste. Ach, aké ťažké je urobiť presnú čiaru medzi nedocenením a nadhodnotením Božích darov.
Pán za tridsaťpäť rokov požehnal, aby vášnivá láska vyzrela do neopísateľne nežného priateľstva. Nikdy nenájdem pravé slová na to, aby som Vám povedal, koľko Vám dlhujem, ako úprimne Vás milujem a čo sa deje v mojom srdci, keď podpisujem tieto riadky.
Váš najoddanejší a najmilujúcejší manžel.

Od posledného kolapsu Polly už nikdy nebola úplne fyzicky ani psychicky v poriadku. Dobré obdobia sa striedali so zlými. Párkrát bola pripútaná na lôžko päť aj šesť mesiacov a zdalo sa, že smrť už klope na jej dvere. John odhadoval, že bola chorá jednu štvrtinu ich manželstva. Vždy, keď sa zotavila, venovala sa opäť bežným denným povinnostiam.

John aj Polly si mysleli, že strávia zvyšok svojho života v Olney. John odmietal jednu ponuku za druhou a dokonca neprijal ani funkciu prezidenta na vysokej škole v Savannah v Georgii.

Búrka ešte len mala narušiť ich pokojnú plavbu.

Ako píše jeden z duchovných v susedstve Olney: „Prílišná familiárnosť a neformálnosť ho pripravila o správny odhad ľudí.“ Názory ľudí v Olney sa čoraz viac polarizovali a hrozilo, že sa farnosť rozdelí. John bol úplne bezmocný; nedokázal rozbroje zastaviť.

Pohroma bola tu. Farníci podpálili veľkú časť mesta. John bežal na mestský úrad, kde žiadal o okamžitý zákaz používať ohňostroje pri národných oslavách. Otcovia mesta súhlasili, ale opití zhýralci, ktorí oslavovali pokus Guya Fawkesa podpáliť budovu parlamentu v Londýne, boli toho názoru, že im Newtonovci pokazili zábavu. Valili sa dolu hlavnou ulicou rovno k fare, hrozivo burácali a vykrikovali.

Keď Johnov priateľ videl, čo sa deje, utekal Johna varovať, lebo štyridsať alebo päťdesiat „zúrivých chlapov naložených v liehu“ je schopných všetkého.

Polly správa vydesila a spanikárila. John nemal v úmysle dať sa zastrašiť rozvášneným davom opilcov, ale vedel, že Polly nepresvedčí, že situáciu ľahko zvládne. Podplatil preto muža, ktorý dav viedol, aby ich zastavil. Veľmi sa za to hanbil.

Onedlho po tomto incidente dostal opäť ponuku pracovať pre Kostol sv. Mary Woolnothovej v Londýne. Tentoraz neodmietol, hoci, ako uznal, „Londýn je posledné miesto, ktoré by prijal“. Takto sa Johnovo pôsobenie v Olney skončilo.

Tak ako v Olney, aj v Londýne sa z domu Newtonovcov stalo centrum duchovného života. John píše priateľovi Cowperovi: „Celé dni trávim naháňaním sa za ľuďmi alebo sedením doma ako skrotený slon... čakám, že ma niekto navštívi“.

Píše sa rok 1788. Polly má päťdesiat deväť a sužujú ju nové trampoty, o ktorých John nevie. Bez jeho vedomia vyhľadá lekára, ktorý diagnostikuje rakovinu prsníka. Polly, ako sa zdá, to vôbec neprekvapuje.

Najviac sa znepokojuje kvôli Johnovi. Bojí sa, že ho táto správa zničí, preto chce ísť na operáciu počas Johnovej neprítomnosti. Všetko mu chce povedať, až keď sa vráti. Doktor to rezolútne odmieta. Rakovina je v pokročilom štádiu a nádor je príliš veľký. V skutočnosti dáva Polly menej ako dva roky života.

Spočiatku sa zdá, že John prežíva celú situáciu horšie. Snaží sa podriadiť Božej vôli, ale priznáva, že ním „hnev lomcuje ako divokým býkom chyteným do siete“. Polly zatiaľ všetko zvláda s pokojom.

Jej pokoj však trvá len krátko.

Choroba postupuje, bolesti sa zväčšujú. Veľmi trpí a John sa len bezmocne prizerá. Keď bolesti ustupujú, Polly energicky číta a študuje Bibliu. John o nej s hrdosťou píše: „Vždy mám pri sebe jej Bibliu (a nikdy by som ju nevymenil ani za polovicu vatikánskych rukopisov). Takmer pri všetkých ústredných témach sú jej vlastnoručné poznámky.“

Neskôr v jeho slovách cítiť smútok: „Jej myseľ zatemnili mraky. Bola zmätená a postupne strácala záujem o hľadanie pravdy v Biblii aj o pochopenie pravdy samotnej. Túžila len po živote… Bolo veľmi ťažké to uniesť.“

„Aj jej náklonnosť voči mne ochladla. Rozprávala sa so mnou s čoraz väčšou ľahostajnosťou.“

John smúti, ale nestráca nádej. Verí, že Boh aj Polly ho milujú: „Tvrdiť, že (Polly) nemala vieru v Boha, by bolo ako hovoriť, že celých štyridsať rokov nemilovala svojho manžela.“

Po dvoch týždňoch hrôzy a strachu je z Polly opäť tá istá žena ako predtým, aj keď jej stav sa neustále zhoršuje.

Krátko pred Vianocami 1790 (Polly) vo veku šesťdesiat rokov umiera.

John píše: „S ňou akoby umrel celý svet.“

Kým bola ešte nažive, bojoval so smútkom: „Asi tak dva alebo tri mesiace pred jej smrťou, keď som sa prechádzal horedolu po izbe, nesúvislo sa modliac, mi došlo, že Boh mi určite pomôže, ak budem ochotný Jeho pomoc prijať.“ Mal strach, že nadlho upadne do „neužitočného smútku“.

Preto sa po jej smrti čo najviac zamestnával. Jeho diár bol nabitý: „Bál som sa len tak sedieť doma a oddávať sa žiaľu nad stratou milovanej osoby, preto ma už deň po jej smrti videli, ako kráčam po ulici a navštevujem známych.“

„Nemal som právo ... sa sťažovať. Boh mi poskytol pôžičku v podobe Polly a mal právo kedykoľvek si ju vyžiadať späť.“

John pracoval v Londýne až do vyše osemdesiatich rokov. Istý priateľ mu navrhol, aby s tým už prestal, ale John odvetil: „Naozaj nemôžem prestať. Vari sa starý africký neverec zastaví, kým môže rozprávať?“

John umiera v roku 1807 — sedemnásť rokov po Pollyinej smrti. Pred smrťou stihne napísať vlastný epitaf: „John Newton. kedysi neverec a zhýralec, ktorý slúžil otrokom v Afrike, bol vďaka nesmiernej milosti nášho Pána a Spasiteľa Ježiša Krista zachovaný pri živote, uzdravený a bolo mu odpustené. Boh ho povolal šíriť vieru, ktorú sa pokúšal zničiť.“

Tento neverec a zhýralec bol požehnaný nádherným manželstvom s Polly. V knihe „Listy pre moju manželku“, ktorá bola vydaná po jej smrti, o nej píše: „Bola príjemnou spoločníčkou, najoddanejším priateľom a najkritickejším poradcom. Len veľmi zriedkavo, ak vôbec niekedy, som ľutoval, ak som konal podľa jej rady. Takmer nikdy som nekonal v rozpore s jej radami, pokiaľ ma situácia nepresvedčila o opaku.“

Použitá literatúra:

Newton, John. Cardiphonia. Philadelphia: Presbyterian Board of Education, n.d. Newton, John. Letters of John Newton. Edinburg: Banner of Truth, 1960.

Newton, John. Letters to a Wife. London: W. Oliver, 1793.

Newton, John. Out of the Depths. Reprint. New Canaan. Conn.: Keats, 1981.

Newton, John. The Works of John Newton. New Heaven: Nathan Whiting, 1826.

Pollock, John. Amazing Grace. San Francisco: Harper and Row, 1981.

2.
Úplne vjej moci
Dwight aEmma Moodyovci

Mnohí zvás určite poznajú „Billyho Grahama devätnásteho storočia“ Dwighta L. Moodyho — skvelého azdanlivo neúnavného evanjelistu, ktorý prebrázdil krížomkrážom Atlantik aobrátil na vieru vJežiša Krista státisíce ľudí.

Nikto však pravdepodobne ešte nepočul ojeho manželke Emme Moodyovej — žene, ktorá dobrovoľne zostávala vpozadí.

Je načase, aby ste tieto dve zaujímavé osobnosti spoznali lepšie: Dwighta netradične doma aEmmu celkovo. Keď si budete myslieť, že ju už poznáte, zistíte, že je celkom iná.

Pýtate sa, aké bolo manželstvo medzi mužom pripomínajúcim Martina Luthera a„plachou rezervovanou“ ženou? Možno vás príbeh tohto manželstva prekvapí.

*

J. C. Pollock píše, že „jediná osoba, ktorá poznala skutočného D. L. Moodyho, bola jeho manželka“.

Možno áno, možno nie. Dôležitejšia je však otázka, či niekto poznal skutočnú Emmu Moodyovú. Možno ani sám D. L. Moody nie.

D. L. (ktorý takmer nikdy nepoužíval plné meno Dwight Lyman) bol pravým opakom Emmy. Aj ich syn Paul otom píše: „Nepoznal som dvoch rozdielnejších ľudí. On bol impulzívny, priamočiary adominantný. Rozprával neformálne, až nespisovne, keďže včase, keď stretol Emmu, mal len minimálne vzdelanie. Ona bola plachá, rezervovaná aprevyšovala ho vzdelaním. Zastávala tradičné hodnoty aobľubovala náročnú literatúru.“

Bolo dobré, že sa tak veľmi odlišovali. Nijaký dom by totiž nebol dostatočne veľký pre dvoch takých ľudí, akým bol D. L. Moody.

To však neznamená, že Emma bola len hračkou vjeho rukách. Táto žena mala vlastný rozum.

D. L. jej nikdy nediktoval, čo má robiť akde je jej miesto. Vybrala si ho sama — tak ako chcela aako to cítila — za scénou, mimo stredobodu záujmu. Odmietla, napríklad, stáť po manželovom boku počas evanjelizačných kampaní, za čo si vyslúžila nejednu kritiku. Ak však išlo ojeho prvé evanjelizačné stretnutia, odvádzala prvotriednu prácu vinformačnej kancelárii. D. L. pri istej príležitosti poznamenal: „S najťažšími prípadmi sa obraciam na manželku. Tam, kde nedokážem obrátiť ľudí ku Kristovi ja, tam to dokáže ona.“ Bola to práve „plachá arezervovaná“ Emma, ktorá priviedla ku Kristovi E. P. Browna, Moodyho najznámejšieho konvertovaného, redaktora anepoučiteľného ateistu.

Moodyho evanjelizačné úspechy sa stali na oboch brehoch Atlantiku legendou. Precestoval tisíce míľ, kázal sto miliónom ľudí abol svedkom toho, ako 750 000 ľudí prijíma Božie slovo. Bol revolučný práve vtom, že sa mu podarilo osloviť masy ľudí azaložiť prvú biblickú školu, dnes známu pod názvom Moodyho biblický inštitút.

D. L. bol veľký muž. Meral 177 cm avážil viac ako 113 kg. Rokmi sa zväčšovala nielen jeho výška ašírka, ale aj charakter apole jeho evanjelizačnej činnosti. Vmnohom sa oto postarala práve Emma.

Dwight Moody sa narodil vroku 1837 vNorthfielde vštáte Massachusetts. Detstvo nemal ľahké: jeho otec, záhaľčivý kamenár, ktorý sa sobľubou opíjal, umrel bez peňazí, keď mal Dwight ešte len štyri roky. Zanechal po sebe ženu Betsy aosem detí (vrátane Dwighta).

V Northfielde sa mu dostalo len málo všeobecného aj biblického vzdelania, ale zato dvojnásobok ťažkej práce. Vsedemnástich mal už po krk lopotenia vnudnom Northfielde, kde sa aj čas vliekol slimačím tempom. Rozhodol sa odísť do Bostonu, kde sa zamestnal ustrýka vobchode stopánkami. Býval vizbe na treťom poschodí nad obchodom. Opisuje ju takto: „Mám izbu vtreťom poschodí aviem otvoriť kľúčom asú hen tri veľké budovi avnich dievčata najdobre vyzerajú avmeste všetko sa hýbe.“ Vlistoch opisuje aj jedlo vnocľahárni, kde „je asi dvadsaťpať hošov anejake dievčata aje nám dobre“. Zjeho korešpondencie je evidentné, že sa mu viac páčili dievčatá ako interpunkčné znamienka.

Pár mesiacov navštevoval nedeľnú školu vkongregacionalistickom kostole Mount Vernon vBostone. Ich učiteľom bol tridsaťročný obchodník sgalantériou, Edward Kimball. Jedného dňa oslovil mladého Moodyho, aby nasledoval Krista. AMoody ho nasledoval.

O pár týždňov nato požiadal oprijatie do cirkvi, ale jeho žiadosť zamietli — vraj ešte úplne nechápe zmysel spásy.

Prešiel rok aDwight, znechutený cirkvou apohnevaný so strýkom, si zbalil svoje veci anaskočil do vlaku do Chicaga, aby sa za 5 dolárov dostal na miesto, kde sa pokúsi nájsť šťastie.

Mesto ho uchvátilo. Vlistoch domov chvastúnsky píše: „Tuná môžem zarobiť peniaze rychlejšie ako vB(ostone) ... Tunaka je miesto, kde zarobíš.“

V Chicagu sa Dwight síce stal členom kongregacionalistickej cirkvi, ale často navštevoval aj metodistické abaptistické kostoly. Vskutočnosti mu nikdy veľmi nezáležalo na náboženských nálepkách. Vjednej baptistickej misii zazrel Emmu Revellovú. Nemala vtedy ešte ani pätnásť auž učila na ulici Wells Street. Moodyho očarila dvojako: učebnými metódami azjavom. Mala čierne vlasy aj oči. Celkovo vyzerala veľmi žensky, takmer starosvetsky pôvabne ado istej miery elegantne. Bola to práve elegancia, ktorou zapôsobila na dvadsaťročného „neelegána“ Moodyho.

D. L. nebol ani elegánom, ani učiteľom vnedeľnej škole. Baptisti ho prehovárali, aby aj on začal učiť, ale odmietol, tvrdiac, že nevie učiť. Ponúkli mu teda prácu mimo priestorov školy, ktorú nakoniec prijal. Chodiť po uliciach azískavať nových žiakov mu šlo mimoriadne dobre.

Darilo sa mu aj vinej oblasti. Získal pozvanie do domu Revellovcov, kde sa zoznámil sEmminým otcom Flemingom Revellom, lodným staviteľom, potomkom francúzskych hugenotov. Do Chicaga prišiel zLondýna pred ôsmimi rokmi svidinou presadenia sa vrozrastajúcom sa centre lodného staviteľstva.

V roku 1860 sa D. L. aEmma zasnúbili. D. L. to všetkým kolegom vnedeľnej škole oznámil asi takto: „Až doteraz som odprevádzal domov všetky dievčatá. Teraz už nemôžem. Zasnúbil som sa sEmmou Revellovou.“

Vo svojich prvých kázňach zdôrazňoval Boží hnev. Emmu pri nich často až zamrazilo.

Bradford, Gamaliel. D. L. Moody, AWorker in Souls. New York: Doran, 1927.

Curtis, Richard K. They Called Him Mr. Moody. Garden City, N.Y.: Doubleday, 1962

Findlay, James J., Jr. D. L. Moody, American Evangelist. Chicago: University of Chicago Press, 1969.

Moody, Paul D. My Father. Boston: Little, Brown, 1938.

Moody, William R. The Life of D. L. Moody. Old Tappan, N.J.: Fleming H. Revell, 1900.

Pollock, J. C. Moody. New York: Macmillan, 1963.