CS Lewis

HOVORY 

O (NE)OBYČAJNOM KRESŤANSTVE 

Z anglického originálu Mere Christianity preložil Peter Kozár. 

Preklad © Peter Kozár 

Jazyková úprava: Porta libri 

Grafický dizajn a DTP: Karol Prudil – remini.sk 

Grafický dizajn a DTP: Karol Prudil – karolprudil.sk 

Písmo: Doko 

ekniha: Radovan Rumanovič 

Vydala Porta libri Bratislava v roku 2015 ako svoju 113. publikáciu. 

Mere Christianity by CS Lewis © C. S. Lewis Pte Ltd 1942, 1943, 1944, 1952 

Published by Porta libri under license from the C.S. Lewis Company Ltd. 

All rights reserved. 

Porta libri 

Legionárska 4 

811 07 Bratislava 

tel./fax: 02 – 55 64 08 68 

porta@porta.sk 

www.porta.sk 

ISBN 978-80-8156-108-5

Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uložená do informačných systémov ani inak rozširovaná (elektronicky alebo mechanicky) bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Predslov: Neobyčajné kresťanstvo C. S. Lewisa 

Jedným z najzvláštnejších druhov literatúry sú evanjelizačné kresťanské brožúrky. Ich obálky sú zväčša v radostných farbách, názov má často formu otázky, samotná kniha je potom odpoveďou. Autori týchto kníh sa podujali na neľahkú úlohu: človeku, ktorý (podľa nich) neverí v Boha, sa snažia vysvetliť, prečo by (podľa nich) v Boha veriť mal. Na splnenie tejto úlohy používajú dva základné nástroje. Jedným je (zväčša ťažko uveriteľný, no vždy veľmi dramatický) príbeh o obrátení, druhým je racionálne (zväčša veľmi jednoduché) zdôvodnenie, prečo je kresťanstvo pravdivé. Som si takmer istý, že autori týchto brožúrok majú dobré úmysly: sami sú kresťania, považujú to za správne, ich životom to dáva zmysel, napĺňa ich to nádejou a sú presvedčení, že to pomôže aj iným ľuďom. A zrejme aj pomáha. Toto už však neviem isto, len v to chcem dúfať – ani jedného (bývalého) ateistu či agnostika, ktorého kresťanská evanjelizačná brožúrka priviedla k hlbokej viere v Boha, totiž osobne nepoznám (čo však nemusí znamenať, že takí ľudia neexistujú). 

Viem, o čom hovorím. Takýchto brožúrok sme mali doma veľa. Ako mladý adolescent som sa aj zopár pokúsil prečítať, ale bez očakávaného výsledku. Tesne predtým, ako som podľahol totálnej skepse voči všetkým vysvetľovačom a obrancom kresťanstva, dostala sa mi do rúk nenápadná knižka s neatraktívnou obálkou, neznámym autorom a nič nehovoriacim názvom. Autor sa volal C. S. Lewis a český názov bol „Hovory”. Nepamätám sa, prečo som ju zobral do rúk, a vôbec netuším, prečo som ju otvoril. Pamätám si však, ako ma táto kniha očarila. Hoci som zďaleka všetkému, o čom autor písal, nerozumel, bolo mi jasné, že je to môj človek. Bola to zjavne kresťanská brožúrka, autor sa dokonca hneď v úvode priznal, že jeho Hovory budú hovoriť o tom, čo je kresťanstvo a prečo si myslí, že je správne. Vlastne už toto samotné bolo zvláštne: C. S. Lewis hral od začiatku úplne otvorenú hru, so zvláštnou pokorou predkladal svoje názory a netváril sa pri tom, že ponúka odpovede na všetky otázky. Len sa snažil vysvetliť, v čom je podľa neho podstata „obyčajného kresťanstva”, teda nie katolicizmu, anglikanizmu, protestantizmu a ostatných kresťanských izmov. Zvláštne bolo, že hoci hovoril o veľmi hlbokých veciach, nevyzeralo to ako kázeň či evanjelizačný príhovor. Bolo to napísané jazykom, ktorému sa dalo pomerne ľahko rozumieť, a bolo v tom veľa nenápadného anglického humoru. 

Lewisove Hovory boli také zaujímavé, že som sa ich odvážil požičať aj pár kamarátom, ktorí „nechodili do kostola“, ako sa vtedy v normalizovanom Československu hovorilo. A kamarátov, ktorí (našťastie) nepoznali kresťanské brožúrky, ani netušili, čo znamená hriech či znovuzrodenie, oslovili rovnako ako mňa. Neskôr, už ako vysokoškolák, som zistil, že podobnú skúsenosť s Lewisovou knižkou mali mnohí. Mnohí dokonca práve vďaka tejto knižke nestratili záujem o kresťanstvo a začali opatrne čítať Bibliu alebo (tí odvážnejší) zašli aj do kostola. 

No a potom som zistil, kto bol C. S. Lewis. Anglický profesor stredovekej literatúry, milovník tabaku (jeden z pamätníkov spomínal, že fajčil aj počas prednášok: „Lewisa predchádza dymový stĺp,“ hovorievali jeho študenti), piva, islandských mýtov (spolu s ďalšími priateľmi sa učili starú islandčinu, aby mohli čítať ságy v origináli), autor kroník Narnie, kozmickej trilógie a množstva literárnych, historických a teologických esejí. Priateľ J. R. R. Tolkiena, ktorý mu jednej noci cestou z oxfordského pubu vysvetlil, že kresťanstvo sa od starých mýtov líši len v tom, že je to mýtus pravdivý. Tento rozhovor neskôr Lewis označil za kľúčovú udalosť vo svojom živote: pár dní po ňom s prekvapením zistil, že verí v Boha, a stal sa kresťanom. 

Podobnú úlohu zohrala v mojom živote tá stará brožúrka s názvom Hovory. Nebol v nej ani dramatický príbeh obrátenia a vlastne ani „zdôvodnenie“ viery v Boha. Boli to múdre, vtipné, občas kontroverzné a vždy zaujímavé úvahy jedného zvláštneho človeka. Najprv ich počas druhej svetovej vojny čítal v rádiu, potom vychádzali v denníku The Guardian. A potom ich vydali knižne a český preklad sa vďaka odvážnym pašerákom literatúry dostal aj k nám za Železnú oponu. 

Keď si tento text čítam s odstupom rokov, konštatujem, že všeličo sa za ten čas zmenilo, obyčajné kresťanstvo C. S. Lewisa je však v mori kresťanských brožúrok a kresťanských izmov stále neobyčajné. 

Juraj Kušnierik 

Juraj Kušnierik (1964) je novinár, bloger, moderátor, fanúšik kvalitnej literatúry a islandskej hudby. Patrí medzi zakladateľov kníhkupectva a vydavateľstva Artforum, kde aj niekoľko rokov aktívne pôsobil. Je zástupca šéfredaktora časopisu .týždeň, píše stĺpčeky do Lidových novín. Niekoľko rokov sa spolupodieľal na tvorbe relácií Pod lampou (STV), Bez lampy FM (Rádio FM) a Lampa (JOJ). V súčasnosti má vlastnú reláciu Slová FM na Rádiu FM. 

Úvod 

Obsah tejto knižky bol pôvodne odvysielaný v rozhlase a neskôr vydaný v troch oddelených častiach ako rozhlasové príhovory (Broadcast Talks, 1942), kresťanské správanie (Christian Behaviour, 1943) a viac než osobnosť (Beyond Personality, 1944). V tlačenej verzii som urobil niekoľko dodatkov k tomu, čo som povedal cez mikrofón, ale väčšinou som ponechal text tak, ako bol. „Príhovor“ v rádiu by mal podľa mňa byť taký blízky skutočnej reči, ako je to len možné, a nemal by znieť ako esej čítaná nahlas. V mojich príhovoroch som preto použil všetky skratky a hovorové výrazy, aké bežne používam v rozhovore. A kdekoľvek som v prednesenom príhovore hlasom zdôraznil nejaké slovo, vytlačil som ho kurzívou. Teraz sa prikláňam k názoru, že to bola chyba – nežiaduci hybrid medzi umením reči a umením písania. Rečník má používať variácie hlasu na vyjadrenie dôrazu, lebo jeho médium sa tejto metóde prirodzene ponúka, ale pisateľ by nemal s tým istým cieľom používať kurzívu. Má svoje vlastné odlišné spôsoby na vyjadrenie kľúčových slov a mal by ich používať. V tomto vydaní som skratky nahradil celými výrazmi a väčšinu kurzív som nahradil inakšou formuláciou viet, v ktorých sa vyskytovali, bez zmeny – aspoň dúfam – „populárneho“ alebo „familiárneho“ tónu, na ktorom mi vždy záležalo. Tiež som niečo popridával a povynechával tam, kde podľa mojej mienky teraz rozumiem môjmu predmetu lepšie než pred desiatimi rokmi, alebo kde sa ukázalo, že pôvodnú verziu iní nepochopili.

Mal by som čitateľa upozorniť, že neponúkam žiadnu pomoc tým, ktorí sa rozhodujú medzi dvoma kresťanskými denomináciami. Nedozviete sa odo mňa, či by ste sa mali stať anglikánom, metodistom, presbyteriánom alebo rímskym katolíkom. Toto opomenutie je úmyselné (dokonca i práve uvedený zoznam je v abecednom poradí). Moje vlastné zaradenie nie je žiadnym tajomstvom. Som úplne obyčajný laik anglikánskej cirkvi a nepatrím vyslovene k žiadnemu jej krídlu. A v tejto knihe sa nepokúšam obrátiť niekoho na svoju stranu. Odkedy som sa stal kresťanom, som tej mienky, že tá najlepšia – a možno jediná – služba, ktorú môžem poskytnúť mojim neveriacim blížnym, je vysvetliť a obhájiť vieru, ktorú zdieľajú takmer všetci kresťania všetkých čias. Mám viac než jeden dôvod myslieť si to. V prvom rade, otázky, ktoré vzájomne rozdeľujú kresťanov, sa často týkajú otázok vysokej teológie alebo dokonca cirkevnej histórie, do ktorých by sa nemal púšťať nik okrem skutočných odborníkov. Pre mňa by tieto vody boli prihlboké, skôr by som tam sám potreboval pomoc, než by som ju mohol poskytnúť iným. A po druhé, myslím, že musíme priznať, že diskutovanie o týchto sporných bodoch ani najmenej nepriťahuje ľudí zvonka do kresťanského košiara. Keď o nich píšeme a hovoríme, je omnoho pravdepodobnejšie, že ľudí odradíme od pripojenia sa k akémukoľvek spoločenstvu kresťanov, než že by sme ich pritiahli do toho nášho. Naše rozdiely by nikdy nemali byť témou diskusie s ľuďmi, ktorí ešte nedospeli k viere, že je jeden Boh a že Ježiš Kristus je jeho jediný Syn. A napokon, mám dojem, že omnoho viac nadaných autorov sa už pustilo do týchto kontroverzných tém, než do obhajoby toho, čo Baxter nazýva „obyčajným kresťanstvom“. Ten úsek frontovej línie, kde sa mi videlo, že by som mohol najlepšie poslúžiť, bol zároveň najslabšie obsadený. A tak som prirodzene nastúpil práve tam. 

Pokiaľ viem, toto boli moje jediné pohnútky a bol by som skutočne rád, keby ľudia nedochádzali k všetkým možným záverom na základe môjho mlčania o istých sporných otázkach. Také mlčanie napríklad nemusí znamenať, že ja sám sedím na dvoch stoličkách. Hoci niekedy to tak je. Niekedy sa kresťania sporia o otázkach, na ktoré ja odpoveď nepoznám. A na niektoré možno odpoveď nikdy poznať nebudem. Ak by som sa na ne opýtal, dokonca i v lepšom svete, možno by som dostal odpoveď, akú dostal – pokiaľ viem – omnoho väčší zvedavec: „Čo ťa do toho? Ty ma nasleduj!“(1) Ale sú iné otázky, pri ktorých rozhodne sedím na jednej stoličke, a predsa o nich nič nepoviem. Totiž nepíšem preto, aby som vyložil čosi, čo by som mohol nazvať „moje náboženstvo“, ale aby som vyložil „obyčajné kresťanstvo“, ktoré je práve to, čo je, a bolo to, čo bolo, dávno pred tým, než som sa ja narodil, a bez ohľadu na to, či sa mi to páči alebo nie. 

Niektorí ľudia prichádzajú k neopodstatneným záverom na základe faktu, že nikdy nehovorím o Blahoslavenej Panne Márii viac, než treba na potvrdenie narodenia Krista z panny. Určite na to musím mať svoj dôvod, myslia si. Keby som o tom hovoril viac, hneď by som sa ocitol na veľmi kontroverznom území. A medzi kresťanmi niet kontroverzie, ktorá by si žiadala delikátnejšie zaobchádzanie, než práve táto. Rímski katolíci sa držia svojho presvedčenia nielen s bežným zápalom, ktorý je namieste pri všetkých úprimných náboženských presvedčeniach, ale (pochopiteľne) so zvláštnou, takpovediac gavalierskou citlivosťou, ktorú muž cíti, keď je v stávke česť jeho matky alebo milej. Takže je veľmi ťažké odporovať ich názoru bez toho, že by ste im pripadali nielen ako kacír, ale aj ako grobian. A opačne, odlišné presvedčenie protestantov o tejto veci vyvoláva city, ktoré siahajú k samotným koreňom monoteizmu. Radikálnym protestantom sa zdá, že je tu ohrozené rozlíšenie medzi stvoriteľom a stvorením (akokoľvek svätým), že tu zdvíha hlavu polyteizmus. Takže je ťažké odporovať im bez toho, že by ste im pripadali horší ako kacír – ako modlár a pohan. Ak by som mal vybrať jednu tému, ktorá by spoľahlivo zruinovala knihu o „obyčajnom kresťanstve“ – ak je nejaká téma načisto zbytočná ako čítanie pre tých, čo ešte neveria, že syn Panny je Boh – toto je zaručene ona. 

A čo je ešte podivnejšie, z môjho mlčania o sporných bodoch nemôžete usúdiť nič o tom, či ich považujem za dôležité alebo nie. Lebo už aj toto samotné je sporný bod. Jedna z vecí, na ktorej sa kresťania nemôžu zhodnúť, je dôležitosť ich rozporov. Keď sa dvaja kresťania z rôznych denominácií začnú dohadovať, zvyčajne neprejde veľa času, kým sa jeden z nich spýta, či na tej alebo onej veci „skutočne záleží“, a druhý odvetí: „Či na nej záleží? Ako sa tak môžeš pýtať? To je absolútne zásadná vec!“ To všetko hovorím jednoducho preto, aby bolo jasné, aký druh knihy sa pokúšam napísať. V žiadnom prípade sa nechcem skrývať alebo vyhýbať sa zodpovednosti za veci, ktorým verím. V tom, ako som už prv povedal, nie sú žiadne tajnosti. Ako hovoril strýko Toby: „Je to napísané v modlitebnej knižke.“ 

Bolo tu vážne riziko, že by som čitateľom predložil ako všeobecné kresťanstvo niečo, čo je v skutočnosti osobitým pohľadom anglikánskej cirkvi alebo (čo by bolo ešte horšie) iba pohľadom mojím. Pokúsil som sa predísť tomu tým, že som zaslal pôvodný rukopis toho, čo je teraz Kniha II, štyrom duchovným (anglikánskemu, metodistickému, presbyteriánskemu a rímskokatolíckemu) a požiadal som ich o posúdenie. Metodista sa vyjadril, že som toho nenapísal dosť o viere, a katolík, že som to trochu prehnal s „relatívnou nedôležitosťou“ rôznych teórií vykúpenia. Na ostatnom sme sa všetci piati zhodli. Zvyšné knihy som si nedal takto preveriť, pretože aj keď pri ich témach existujú rozdiely medzi kresťanmi, budú to skôr rozdiely medzi názormi jednotlivcov alebo myšlienkových škôl než medzi učením denominácií. 

Pokiaľ môžem súdiť z recenzií a mnohých listov, ktoré mi čitatelia napísali, sa knižke, pri všetkých jej nedostatkoch v rôznych oblastiach, prinajmenšom podarilo predstaviť základné, všeobecné, „obyčajné“ kresťanstvo. Takže by azda mohla svojou mierou napomôcť umlčať názor, že ak vynecháme sporné body, zostane nám iba vágny a bezkrvný „spoločný menovateľ“. Ukazuje sa, že ten „spoločný menovateľ“ je nielen niečo pozitívne, ale výrazné a oddelené od všetkých nekresťanských náhľadov priepasťou, s ktorou sa ani tie najväčšie rozdiely vnútri kresťanstva nedajú skutočne zrovnávať. Ak som aj priamo nepomohol k opätovnému zjednoteniu kresťanov, azda som aspoň objasnil, na základe čoho by sme mali byť zjednotení. Pravdaže, stretol som sa s trochou povestného odium theologicum (teologickej nenávisti) zo strany presvedčených príslušníkov iných kresťanských kruhov, než sú tie moje. Prejavy nepriateľstva prichádzali častejšie od ľudí, čo sú sami na hranici – ako v rámci anglikánskej cirkvi, tak i mimo nej – ľudí, ktorí sa nepodriaďujú žiadnemu spoločenstvu. To je pre mňa paradoxne útechou. Vo svojom centre, tam, kde prebývajú jeho najvernejšie dietky, je každé spoločenstvo skutočne najbližšie všetkým ostatným v duchu, ak aj nie v náuke. A to ukazuje, že v centre každého cirkevného spoločenstva je niečo alebo Niekto, kto napriek všetkým rozdielnostiam v názoroch, v temperamente, v spomienkach na vzájomné príkoria hovorí tým istým hlasom. 

Toľko stačí o veciach, ktoré som v náuke vynechal. V Knihe III, ktorá sa zaoberá morálkou, som tiež prešiel niektoré veci mlčaním, ale z iných dôvodov. Odkedy som slúžil ako príslušník pechoty v prvej svetovej vojne, mám veľký odpor k ľuďom, čo zo svojho pohodlia a bezpečia vydávajú povely mužom na frontovej línii. Preto nechcem príliš veľa hovoriť o pokušeniach, ktorým sám nie som vystavený. Domnievam sa, že žiadny človek nie je pokúšaný ku všetkým hriechom. Tak sa stalo, že pohnútky vedúce niektorých k hazardným hrám sa u mňa nevyskytujú a bezpochyby za to platím nedostatkom istých dobrých pohnútok, ktorých zveličením alebo prevrátením je hráčsky neduh. Preto sa nepovažujem za kvalifikovaného poskytovať rady o prijateľnej alebo neprijateľnej miere hrania, ak vôbec nejaká prijateľná miera je, lebo ani v tom si nemôžem nárokovať nejakú znalosť. Tiež nehovorím nič o kontrole počatia. Nie som žena, ba ani ženatý muž, a nie som ani kňaz. Nemyslím si, že by bolo namieste, aby som sa vehementne vyjadroval o strastiach, nebezpečenstvách a nárokoch, ktorých som sám ušetrený, keďže nemám pastorálnu zodpovednosť, ktorá by ma k tomu zaväzovala. 

Omnoho vážnejšie výhrady možno pociťovať – a boli aj vyjadrené – proti môjmu používaniu pojmu kresťan ako toho, kto prijíma všeobecnú kresťanskú náuku. Ľudia sa pýtajú: „Kto si ty, aby si posudzoval, kto je a kto nie je kresťan?“ alebo „Či nemôže byť mnoho takých, čo nemôžu veriť týmto doktrínam, a predsa sú omnoho opravdivejšími kresťanmi, omnoho bližšie k duchu Kristovmu než niekto, čo im verí?“ Nuž, táto námietka je v istom zmysle slova veľmi oprávnená, veľmi láskavá, veľmi duchovná, veľmi citlivá. Má všetky sympatické črty, až na to, že je celkom nanič. Keby sme používali jazyk tak, ako by to chceli títo odporcovia, mohlo by to skončiť katastrofou. Pokúsim sa to objasniť históriou iného – a omnoho menej závažného slova. 

Slovo džentlmen pôvodne znamenalo niečo rozpoznateľné, označovalo človeka s erbom a kusom zeme. Keď ste niekoho označili ako „džentlmena“, nebol to kompliment, ale jednoducho konštatovanie faktu. Ak ste o niekom povedali, že nie je „džentlmen“, neurazili ste ho, len ste o ňom poskytli informáciu. Vo výroku „John je klamár a džentlmen“ nebol žiadny rozpor, tak ako ani dnes vo výroku, že „James je hlupák a má vysokoškolský titul“. Ale potom prišli ľudia, ktorí povedali – správne, láskavo, duchovne, citlivo, tak všelijako možne, len nie užitočne – „Ach, ale predsa to najdôležitejšie pri džentlmenovi nie je erb a vlastníctvo pôdy, ale správanie! Iste, ozajstným džentlmenom je ten, kto sa džentlmensky správa, či nie? A, pravdaže, v tomto zmysle slova je Edward ozajstnejší džentlmen než John.“ Mysleli to dobre. Byť počestný, zdvorilý a statočný je, samozrejme, omnoho viac než vlastniť erb. Ale nie je to tá istá vec. A čo je ešte horšie, nie je to vec, na ktorej by sa všetci vedeli zhodnúť. Nazvať niekoho „džentlmenom“ v tomto novom, vylepšenom zmysle slova, sa už stáva nie poskytnutím informácie o ňom, ale pochvalou. Poprieť, že niekto je „džentlmenom“, sa stalo jednoducho urážkou. Keď slovo prestane byť nástrojom popisu a stane sa nástrojom pochvaly, už vám nehovorí fakty o objekte, ale hovorí o postoji k objektu. („Chutné“ jedlo tak iba označuje jedlo, ktoré človeku chutí.) Slovo „džentlmen“, keď už bolo zduchovnené a vylepšené oproti svojmu pôvodnému, hrubému, objektívnemu zmyslu, označuje sotva viac než muža, ktorý sa hovoriacemu páči. My sme však už predtým mali dosť slov na vyjadrenie uznania, takže nebolo potrebné použiť aj toto. Na druhej strane, ak ho niekto (trebárs v historickom diele) chce použiť v jeho starom zmysle, nemôže to urobiť bez vysvetliviek. Kvôli novému účelu bolo slovo pokazené. 

No a keď raz dovolíme, aby ľudia zduchovňovali a vylepšovali alebo, ako by mohli oni povedať, „prehlbovali“ význam slova kresťan, tiež by sa z neho rýchlo stalo nepoužiteľné slovo. V prvom rade samotní kresťania by ním už nemohli označiť nikoho. Nie je našou vecou hovoriť, kto v tom najhlbšom zmysle slova je alebo nie je blízko duchu Kristovmu. 

My nevidíme ľuďom do srdca. Nemôžeme súdiť, vlastne nám je súdiť zakázané. Bolo by od nás neslýchane drzé hovoriť, že niekto je alebo nie je kresťanom v tomto vylepšenom zmysle slova. A, pochopiteľne, slovo, ktoré nemôžeme nikdy použiť, nebude veľmi užitočné. A čo sa týka neveriacich, tí budú bezpochyby slovo v tomto vylepšenom zmysle používať hojne. V ich ústach sa jednoducho stane vyjadrením pochvaly. Keď niekoho nazvú kresťanom, budú tým myslieť, že ho považujú za dobrého človeka. Ale takéto používanie slova kresťan nebude obohatením jazyka, lebo už máme slovo dobrý. A slovo kresťan bude skazené a nepoužiteľné na účely, na ktoré malo slúžiť. 

Musíme sa preto pridŕžať pôvodného, jasného zmyslu slova. Meno kresťania prvýkrát dostali učeníci v meste Antiochia (skutky apoštolov 11,26), teda tí, čo prijímali učenie apoštolov. Rozhodne sa neobmedzovalo len na tých, čo apoštolské vyučovanie uplatnili vo svojom živote, ako sa patrilo. A rozhodne sa nerozširovalo ani na tých, ktorí boli v akomsi vylepšenom, duchovnom, vnútornom zmysle „omnoho bližšie k duchu Kristovmu“ než niektorí slabší medzi učeníkmi. Nie je to teologická alebo morálna otázka. Ide len o to, aby sme slová používali tak, aby sme všetci vedeli, čo sme nimi chceli povedať. Keď človek prijíma kresťanskú náuku, ale žije nehodným spôsobom, sme omnoho presnejší, keď povieme, že je zlý kresťan, než keď povieme, že kresťanom nie je. Dúfam, že žiadny čitateľ si nebude myslieť, že „obyčajné kresťanstvo“ je tu predstavené ako alternatíva ku krédam jestvujúcich spoločenstiev – akoby ho niekto mohol uprednostniť a prijať namiesto vyznania kongregacionalistov, gréckych pravoslávnych alebo ktoréhokoľvek iného. Skôr je podobné predsieni, z ktorej vedú dvere do rôznych miestností. Ak dokážem priviesť niekoho do predsiene, dosiahol som, o čo mi išlo. Ale až v miestnostiach, nie v predsieni, sú kozuby a kreslá a jedlo. Predsieň je priestorom, kde možno chvíľku počkať, priestorom, kde možno vyskúšať rôzne dvere, ale nie priestorom pre život. Na ten účel podľa mojej mienky lepšie poslúži i najhoršia (ktorákoľvek by to mohla byť) z obytných miestností. Je pravda, že niektorí ľudia zistia, že budú musieť zotrvať nejaký čas v predsieni, kým iní budú vedieť takmer ihneď, na ktoré dvere zaklopať. Ja neviem, prečo je tu tento rozdiel, ale som si istý, že Boh by nenechal nikoho čakať, ak by nevedel, že je preňho to čakanie dobré. Keď sa dostanete do svojej miestnosti, uvidíte, že to dlhé čakanie vám prinieslo niečo dobré, čo by ste inak nezískali. Ale musíte to považovať za čakanie, nie za táborenie. Musíte sa stále modliť za svetlo a, pravdaže, aj v predsieni treba začať rešpektovať pravidlá, ktoré sú spoločné pre celý dom. A nadovšetko, musíte sa pýtať, ktoré dvere sú tie pravé, nie ktoré sa vám najviac páčia svojím náterom alebo obkladom. Keď to poviem narovinu, otázka by nikdy nemala byť: „Páči sa mi takýto štýl bohoslužieb?“, ale: „Je táto náuka pravdivá? Je tu svätosť? Vedie ma sem moje svedomie? Váham zaklopať na tieto dvere kvôli mojej pýche alebo len kvôli môjmu vkusu, alebo sa mi osobne nepáči tento človek pri dverách?“ 

Keď ste dospeli do svojej miestnosti, buďte láskavý k tým, čo si zvolili iné dvere, aj k tým, čo sú ešte stále v predsieni. Ak sa mýlia, potrebujú vaše modlitby o to viac. A ak sú vašimi nepriateľmi, máte povinnosť modliť sa za nich. To je jedno z pravidiel platných pre celý dom. 

Kniha I. 

Dobro a zlo ako stopa vedúca k zmyslu vesmíru 

1. Zákon ľudskej prirodzenosti 

Každý z nás už počul ľudí hádať sa. Niekedy to znie smiešne, niekedy je to iba nepríjemné, ale nech už to znie akokoľvek, verím, že sa z počúvania toho, čo ľudia hovoria, môžeme naučiť niečo veľmi dôležité. Hovoria napríklad: „Ako by sa ti páčilo, keby niekto urobil tebe to isté?“ „To miesto na sedenie patrí mne, ja som tu bol prvý.“ „Nechaj ho tak, veď ti nijako neubližuje!“ „Prečo by si sa práve ty mal vopchať dopredu?“ „Daj mi kúsok z tvojho pomaranča, aj ja som ti dal z môjho!“ „No tak, veď si mi to sľúbil.“ Ľudia hovoria takého veci každý deň, vzdelaní i jednoduchí, dospelí i deti. 

Nuž a na týchto poznámkach považujem za pozoruhodné, že ten, kto ich vyslovuje, hovorí viac než to, že správanie druhého sa mu zhodou okolností nepáči. Nie, odvoláva sa na akúsi normu správania predpokladajúc, že ten druhý o nej vie. A ten druhý veľmi zriedkavo odvetí: „Do čerta aj s tvojimi normami!“ Takmer vždy sa pokúša ukázať, že to, čo urobil, v skutočnosti proti tej norme nie je alebo ak áno, tak je na to nejaký zvláštny výnimočný dôvod. Snaží sa preukázať, že v tomto konkrétnom prípade je nejaký zvláštny dôvod, prečo ten, kto prišiel k sedadlu ako prvý, by na ňom nemal zostať sedieť, alebo že vtedy, keď dostal kúsok pomaranča, to bolo niečo iné, alebo že sa prihodilo niečo, čo mu bráni splniť daný sľub. Skutočne to vyzerá tak, akoby sa obe strany odvolávali na nejaký druh zákona alebo pravidla pre fair play, alebo slušné správanie, alebo morálku, alebo akokoľvek to chcete nazvať, na ktorom sa spoločne zhodujú. A tak to aj je. V opačnom prípade by sa mohli pobiť ako zvieratá, ale nemohli by sa dohadovať ako ľudia. Hádka znamená snahu ukázať, že ten druhý nemá pravdu. A nemalo by žiadny zmysel pokúšať sa o niečo také, ak by medzi vami a tým druhým nebola akási dohoda o tom, čo je dobré a čo zlé. Takisto by nemalo zmysel povedať, že futbalista zahral faul, ak by nejestvovali nejaké dohodnuté pravidlá futbalu. No a tento zákon (alebo pravidlo) dobra a zla sa kedysi nazýval „prirodzený zákon“. Keď dnes hovoríme o „prírodných zákonoch“, zvyčajne máme na mysli javy ako gravitácia, dedičnosť či zákony chémie. Ale keď dávnejší myslitelia nazvali zákon dobra a zla „prirodzeným zákonom“, v skutočnosti tým mysleli zákon ľudskej prirodzenosti. Mysleli tým, že ako všetky telesá sa riadia gravitačným zákonom a organizmy zákonmi biológie, ten tvor nazývaný človek má tiež svoj zákon – s tým veľkým rozdielom, že teleso si nemôže vybrať, či bude gravitačný zákon rešpektovať alebo nie, ale človek sa môže rozhodnúť, či bude rešpektovať zákon ľudskej prirodzenosti.

Môžeme to vyjadriť aj ináč. Každý človek je v každej chvíli podriadený rôznym súborom zákonov a medzi nimi je len jeden, ktorý sa môže rozhodnúť neposlúchnuť. Ako teleso podlieha gravitačnému zákonu a nemôže ho neposlúchať. Ak ho voľne pustíte vo vzduchu, nemá oproti kameňu o nič viac na výber a bude padať. 

Ako organizmus podlieha rôznym zákonom biológie, ktoré nemôže neposlúchať o nič viac ako nejaké zviera. To znamená, že nemôže odoprieť poslušnosť zákonom, ktoré zdieľa s ostatnými vecami. Ale ten zákon, ktorý sa jedinečne týka jeho ľudskej prirodzenosti, zákon, ktorý nezdieľa so zvieratami, rastlinami alebo anorganickými vecami, ten môže neposlúchnuť, ak sa tak rozhodne. Tento zákon ľudia nazvali prirodzený zákon, pretože si mysleli, že každý ho prirodzene pozná a nemusí sa o ňom učiť. Samozrejme, nemysleli tým, že nie je možné nájsť tu a tam čudného jednotlivca, ktorý by ho nepoznal, takisto ako nájdete zopár ľudí, ktorí sú farboslepí alebo im úplne chýba hudobný sluch. Ale keď vezmeme ľudskú rasu ako celok, mysleli si, že ľudská predstava náležitého správania je každému samozrejmá. A ja verím, že v tom mali pravdu. Keby nie, tak všetko, čo sme hovorili o vojne, by boli nezmysly. Aký zmysel by malo povedať, že nepriatelia neboli v práve, ak by dobro nebolo niečo skutočné, čo aj nacisti v hĺbke svojej bytosti poznali rovnako ako my a mali sa tým riadiť? Ak by nemali vonkoncom žiadnu predstavu o tom, čomu my hovoríme dobro, hoci by sme zrejme aj tak museli proti nim bojovať, nemohli by sme im to vyčítať o nič viac ako farbu ich vlasov. Viem o tom, že podľa niektorých je idea prirodzeného zákona alebo zákona patričného správania známeho všetkým ľuďom pomýlená, lebo iné civilizácie a iné doby mali dosť rozdielne morálne normy. Ale to nie je pravda. Medzi ich morálkami boli rozdiely, ale tie nikdy neboli ani zďaleka totálne odlišné. Ak by si niekto dal tú námahu a porovnal morálne náuky trebárs starovekých Egypťanov, Babylončanov, Indov, Číňanov, Grékov a Rimanov, musel by si všimnúť, ako pozoruhodne sa podobajú jedna druhej a i tej našej. Niekoľko dôkazov toho som zhrnul v dodatku inej knihy nazvanej The Abolition of Man (Zrušenie človeka), ale pre naše terajšie zámery postačí, ak čitateľa požiadam, aby si predstavil, ako by taká totálne odlišná morálka vyzerala. Predstavte si krajinu, kde by ľudí obdivovali za útek z boja alebo kde by sa niekto cítil hrdý za to, že podviedol všetkých ľudí, ktorí boli k nemu najláskavejší. To sa už môžete rovno pokúsiť predstaviť si krajinu, kde dva plus dva rovná sa päť. Ľudia sa líšili v názore na to, voči ktorým ľuďom by ste sa mali správať nesebecky – či iba k svojej rodine, k svojim krajanom alebo ku všetkým ľuďom. Ale vždy sa zhodovali v tom, že by ste nemali stavať seba na prvé miesto. Sebectvo nebolo nikdy obdivované. Ľudia sa líšili v názore na to, či by ste mali mať jednu ženu alebo štyri. Ale vždy sa zhodovali v tom, že si nemôžete jednoducho vziať hocijakú ženu, ktorú sa vám zachce. 

Ale najpozoruhodnejšia vec je táto: Keď nájdete človeka, ktorý hovorí, že neverí v skutočné dobro a zlo, uvidíte, ako sa na ne bude o chvíľku odvolávať. Môže porušiť sľub, ktorý vám dal, ale keď vy skúsite porušiť sľub daný jemu, prv než sa nazdáte, bude sa sťažovať, že to nie je fér. Nejaký národ môže povedať, že na zmluvách nezáleží, ale v ďalšej chvíli to pokazí vyhlásením, že tá konkrétna zmluva, ktorú chcú porušiť, bola nespravodlivá. Ale ak na zmluvách nezáleží a ak nejestvuje niečo také ako dobro a zlo – inými slovami, ak neplatí prirodzený zákon – aký je rozdiel medzi spravodlivou zmluvou a nespravodlivou? Nepreriekli sa a nepotvrdili, že bez ohľadu na to, čo hovoria, v skutočnosti uznávajú prirodzený zákon tak isto ako všetci ostatní? 

Zdá sa teda, že sme prinútení veriť v skutočné dobro a zlo. Ľudia si ich niekedy môžu pliesť takisto, ako sa niekedy spletú pri spočítavaní, ale nie sú iba vecou vkusu alebo názoru o nič viac ako násobilka. No a keď sa môžeme zhodnúť na tomto, prikročím k môjmu ďalšiemu bodu: Nikto z nás prirodzený zákon skutočne nedodržiava. Ak sú medzi vami výnimky, ospravedlňujem sa. Tí by radšej mali čítať nejakú inú knihu, lebo nič, čo teraz idem hovoriť, sa ich netýka. A ja sa teraz obraciam k tým ostatným – obyčajným ľudským bytostiam:

Dúfam, že nedôjde k nedorozumeniu pri tom, čo idem povedať. Nedržím vám kázeň a nebesá vedia, že sa nerobím lepším, než je ktokoľvek iný. Snažím sa iba upriamiť pozornosť na fakt, na skutočnosť, že tento rok, mesiac alebo pravdepodobnejšie práve dnes sme my sami zlyhali a neurobili to, čo očakávame od druhých. Môžeme uviesť všetky možné výhovorky. Keď ste ukrivdili svojim deťom, boli ste veľmi unavení. Tú trochu pokútnu finančnú transakciu – tú, na ktorú ste už takmer zabudli, ste urobili pod tlakom veľmi ťažkých okolností. A to, čo ste sľúbili urobiť onomu starému pánovi a nikdy neurobili – no, to by ste nikdy neboli sľubovali, keby ste vedeli, ako hrozne veľa inej roboty budete mať. A čo sa týka vášho vystupovania voči manželke (alebo manželovi), sestre (alebo bratovi), keby som vedel, akí vedia byť protivní, vôbec by som sa tomu nedivil – a, doparoma, čo sa vôbec ja do toho starám? Ja som taký istý. 

Koniec ukážky