David Goudreault

Moje tvoje smrt

Copyright © Stanké, 2019, Montréal, Canada

Translation © Tomáš Havel, 2024

Translated from the French language (Canada): Ta mort à moi

First published by Stanké, Montréal, Canada

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2024

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-697-4 (ePub)

ISBN 978-80-7593-698-1 (mobi)

Moje tvoje smrt

aneb

poučné putování

Marie-Maude PranÉŠové-Lopezové

„Mé knihy jsou nezodpovědná hra bázlivce,

který se neodvážil psát povídky,

a proto nalezl potěšení ve falšování

a překrucování cizích příběhů.“

– Jorge Luis Borges –

„Žijeme příliš dlouho.“

– Albert Camus –

„No, I don‘t have a gun.“

— Kurt Cobain –

Pracovní soubor

7. (opravená) verze

Není určeno k publikaci

Kniha první

26. srpna 2018

Měla jsem to štěstí nemít nikdy štěstí. Mohla jsem se vytvářet a přetvářet z ničeho, dokonce z míň než ničeho. Zasloužím si pauzu. Na těchhle stránkách nechávám všechny pochybnosti a tajnosti, které mi hnětly duši, vše, co jsem musela přetrpět, abych došla až sem, na tohle místo, kde konečně najdu klid.

Celé zástupy idiotů tvrdí, že cesta je důležitější než cíl. Nevědí nic o strmých cestách, po nichž musejí projít ženy jako já. Churavý Nietzsche zarputile tvrdil, že co nás nezabije, to nás posílí. Blbost! Co nás nezabije, to nás zmrzačí, traumatizuje, poníží. Ve zbylém čase milujeme, nebo si lžeme.

Je-li nám souzeno drápat se po čtyřech po stezce vysypané nadrceným sklem, v samotě, z níž nás jen čas od času vytrhne nějaký další vyčerpaný Sisyfos, který jde kolem, krajinu a její ponaučení si můžeme strčit za klobouk, chceme jen dojít na konec cesty. Projednou vystoupat na vrchol.

Kapitola 3

Jeho srdce pukalo stejně jako vagína jeho ženy. Poslední cáry jejího odhodlání nedokázaly zastavit proud Abhidžatových slz. Líhnoucí se otec byl na pokraji svých sil, ochromený rozrušením a únavou, zkrátka na dně, a na tom dně ho přejel parní válec. Týrané pohlaví jeho životní lásky na něj upřeně zíralo a pečlivě budovalo v hloubi jeho představivosti ohavné trauma. Pohled na zkrvavenou škvíru, kterou se ochmýřená lebka zarputile snaží roztrhnout, aniž se odváží ukázat tvář, ho rozčiloval, skoro až urážel. Ještě jedna kapka krve a pohár přeteče – dvaatřicet hodin dřiny, nelítostných kontrakcí, zvratků, klystýrů, sraček, a k tomu všemu čím dál víc hemoglobinu. Bylo toho zkrátka příliš, jenže ve skutečnosti pořád ještě příliš málo.

Abhidžat by nikdy neřekl, že porod mu dá takhle zabrat. I jeho žena zažívala těžké chvíle. Dolorès sténala, prosila, ať jí ještě přidají epidurál, ať jí do žíly píchnou morfin nebo čisté opium, cokoli, jen ať zapomene, že člověk je ze všeho nejvíc kus masa protkaného nervy, balík citlivého masa.

Lékař konečně vytáhl dítě z matky ven, ukázal uječené zvířátko uslzeným rodičům a z titulu svého vzdělání a klinických zkušeností vyslovil diagnózu: „Je to zrůda!“

Abhidžat si ta prorocká slova dobře zapamatoval. Dolorès se mohla umluvit a donekonečna opakovat, že porodník neoddiskutovatelně prohlásil: „Je to holčička“, ale Abhidžata nedokázalo nic přesvědčit, pevně se upnul k prvotní vzpomínce.

Čas mu dá za pravdu, na svět nepřišla holčička, nýbrž sebestředná zrůda, aspoň podle mínění jedné části veřejnosti, podle té druhé zase žena monstrózního nadání. Buď jak buď, tenkrát v noci spatřila světlo světa Marie-Maude Pranéšová-Lopezová.

* * *

Rodička se znovu rozječela. Imunizovaný porodník, zaštítěný cvičenými ušními bubínky, ji povzbuzoval:

„Už vidím hlavičku, maminko. Tlačte, tlačte!“

Abhidžat si zatím tiskl k hrudi maličkou Marie-Maude. První novorozeně bylo celé od krve, zmítalo se a tatínkovi ušpinilo oblíbenou košili. Upřesněme, že to byla košile ze žlutého a zeleného hedvábí, ručně zdobená výšivkami řemeslníků z Džagatpúry, jeho rodného města. Abhidžat v Quebecu zapouštěl kořeny jen stěží, a tak pro něj nabývalo na váze vše, co připomínalo Indii. Zároveň by se do země svého původu ani za nic nevrátil. Na dálku si ji však mohl idealizovat, mohl i velebit svou rodinu, kterou tam nechal, protože ti, co nejsou s námi, stojí vždy na straně pravdy.

„¡Sácalo de mi panza, voy a morir, pendejo!“

Když se Dolorès uchýlila od francouzštiny do náruče jazyka Cervantesova, pokaždé to svědčilo o nanejvýš vážné situaci. Abhidžat k ní láskyplně vztáhl ruku, ale ona jen zavrčela a odstrčila ji. Dolorès Lopezová už k prosťáčkovi, kterého si vzala, nic necítila, odmítala si to ale přiznat. Vzhledem k utrpení, jež jí zrovna svíralo útroby a vystřelovalo až do kořínků potem zmáčených vlasů, jí ovšem nezbýval žádný prostor pro ohledy vůči manželovi.

Až bude po všem, začne ho zase trpělivě snášet, znovu vytyčí kompromisní zóny. Dolorès si dokázala představit jejich společnou budoucnost bez lásky i rozchodů; statisticky existuje vyšší počet lidí žijících ve vztahu, než existuje lidí zamilovaných.

„¡Madre de dios! Ááá, to je strašná bolest!“

Lékař potřásl hlavou a zatáhl za hlavičku druhého miminka, kterou předtím chytil do kleští. S ošemetným zákrokem mu pomáhaly dvě asistentky. Abhidžat využil okamžiku, kdy se všechna pozornost světa soustředila do rozkroku jeho milované manželky, a pohledem bloumal mezi Měsícem v úplňku a monitorem elektrokardiografu. Za nastalých okolností si plně uvědomoval rozsah své bezvýznamnosti a byl nadmíru spokojený s tím, že mu první mrně nevyklouzlo z náruče na zem. Udržoval se ve stavu pasivní kontemplace, což mu báječně vyhovovalo. Abhidžat Pranéš byl meditativní typ postižený hlubokou pasivitou.

Z přemítání ho vytrhl bolestný řev. Zahlédl lékaře, jak se zmocnil druhého dítěte a vzápětí s ním utekl. Jedna ze sester se hnala hned za ním a chodbou se rozléhal její nastydlý baryton:

„Zástava! Zástava!“

Abhidžat se v dokonalém zmatku podíval na svou ženu, na pohlaví své ženy a na zrzavou sestřičku, která je omývala žínkou – tedy pohlaví jeho ženy a jeho ženu. Abhidžata nikdo neomýval. Zbystřil – přepadla ho obava z příchodu třetího potomka. Ultrazvuk sice odhalil jen dva, ale každá vědecká metoda se může zmýlit. Po několikavteřinovém napětí napružená sestra po Abhidžatovi podrážděně sekla očima.

„Je po všem, tatínku.“

* * *

„Kde je Victor-Hugo?“

Dolorès nabyla vědomí a s ním určité pohyblivosti, a teď se kroutila do všech stran, aby měla lepší rozhled po místnosti.

„Uklidněte se, maminko, pan doktor ho musel rychle odnést, vašemu chlapečkovi se špatně dýchalo.“

Ani Dolorès se nedařilo popadnout dech. „Victor-Hugo, Victor-Hugo…,“ opakovala si. Tou mantrou se chtěla spíš uklidnit než přivolat syna, natožpak jeho chlípného a nejen literárně plodného jmenovce.

Porodní asistentku viditelně uklidnil příchod dalšího lékaře, jemuž nacucanou žínkou rychle naznačila, že krvácení ne a ne se zastavit. Než Abhidžat přišel na adekvátní nebo francouzská slova, jimiž by vyjádřil své zděšení, přeložili jeho manželku na vozík a taky ji unesli.

„Zůstaňte tady s dcerou, o stavu vašeho syna i paní vás budeme informovat.“

* * *

Bezplatná lékařská péče působila na Abhidžatovo rozedrané srdce jako vydatný, hojivý balzám. Kanada je přece jenom fantastická země! Vůbec si netroufal odhadovat, na kolik rupií by podobné komplikace přišly v Indii, chudák jen tušil, že by to vysoce přesahovalo jeho finanční možnosti. Z početních odhadů ho vytrhl dcerčin jekot a Abhidžat se jí konečně zadíval do tváře. Byl zaskočený – čekal výlev rodičovského instinktu, bezpodmínečné lásky. Nepřišlo nic. Jen realita – miminko v náruči, a k tomu plná náruč zodpovědnosti.

Zdaleka nebyl omráčen půvabem svého dítěte, které bylo spíš ošklivé, a tak trpělivě čekal. Jenže záplava serotoninu, oxytocinu nebo dalších neuropeptidů, jež by ho opojila a prolomila hráze jeho citů, nepřicházela. Proměna, idealizovaná během těhotenství, na sebe nechávala čekat, zatím cítil jen únavu a zklamání. K tomu i špetku obav o ženu a syna, který bude nutně krásnější než dcera.

* * *

Abhidžat byl otcem a byl rozmrzelý. Už to trvalo čtyřicet minut a pořád nic, zdravotní sbor o stavu jeho ženy a syna sborově mlčel. V bílé místnosti byla nepatřičná špína a nepořádek. Nejrůznější organické hmoty, které nikdo neuklidil, Abhidžatovi připomínaly neblahé vyústění porodu. Napadlo ho na chvilku si zdřímnout na pohovce potažené zelenou koženkou, ale odložit spící holčičku, to by byla hanebnost. Musí zůstat vzhůru a bdít nad svým potomstvem. Abhidžata Pranéše totiž víc než očekávání, od té chvíle spojená s jeho osobou, trápilo pomyšlení, že je zklame. Zůstal stát uprostřed chladné místnosti, očima zkoumal Marie-Maude a v hrubých rysech jejího obličeje se snažil nalézt důvod, proč ji mít rád.

Sobota, 26. srpna 1989

Prokletý deníčku, dostala jsem tě. V devíti. Proto jsem tě dostala, jako dárek od Dolorès. Chce, abych jí říkala maminko, ale já jí říkám jednoduše Dolorès. Dneska slavím, tak ať mi dá svátek. Má smůlu. Já po ní zase chci kompletní vydání Tintinových dobrodružství, tak aspoň není sama, kdo má smůlu.

Dobře vidí, moje máti, jak mi leze krkem ta její posedlost francouzštinou a domácími diktáty. Stouplo jí do hlavy, že je učitelka. Francouzsky mluví líp než francouzský král, nemůže se francouzštiny nasytit, nás zase francouzštinou krmí, cpe ji do nás horem dolem, takže francouzštiny mám nejen plný zuby, mám jí i plnej zadek!

Tebe koupila proto, abych si psala, co a kdy chci. Odpřisáhla, že si tě nebude tajně číst, že v tobě nebude opravovat chyby. Paráda, chci totiž dělat chyby. Chci totiš dělat chybi. Plnno chib!

Příští týden začíná škola. Budu chodit do čtvrté třídy k paní učitelce Hélène, na konci chodby. Tenhle rok to nebudu přehánět. Co z toho, že jsem ve všech předmětech první, když o přestávce jsem ta poslední, koho si ostatní všimnou. Radši budu blbá jako Brandon, klidně ze všeho rupnu, jen když budu v pohodě jako Bérénice. Bérénice dokonce ani není tak blbá jako Brandon, má dobré známky a kamarádí se, s kým se jí zamane. Navíc je přírodní blondýna, přitom má hnědé oči jako já. Život je zkrátka nespra a nic to nespraví.

Prolog

Nemám v úmyslu být nestranný. Na prvním místě jsem romanopisec, někdy učitel, čas od času básník, ale na dráhu životopisce mě nově přivádí láska k námětu. Marie-Maude mi učarovala. Nejsem první, kdo píše o Pranéšové-Lopezové, na její život a dílo se přede mnou nevybíravě a nesmlouvavě zaměřilo už vícero odborníků. Tato biografie je však výjimečná tím, že vedle mých odboček a výkladů obsahuje autentické výpovědi ženy, o níž pojednávám. Úplně poprvé zde totiž v nezkrácené podobě vycházejí deníkové zápisky, dopisy a rukopisné poznámky samotné Marie-Maude. Vše jsem získal přímo od její blízké osoby a nechal posoudit renomovanými grafology, jde tedy o ověřené dokumenty. Vrhají na život básnířky, na život jednonohé provazochodkyně balancující na ostnatém drátu nové, převratné světlo.

Dílo rozervané umělkyně vyzývá ke hře na stopovanou, občas svádí na falešnou stopu a nepřestává polarizovat její obdivovatele i odpůrce. Ti první vyzdvihují jednotu života a díla, druzí tvrdí, že její dílo je utkané ze lži, a proto by zasluhovalo spálit. Ti první ji považují za básnířku a prorokyni, druzí za zdegenerovaného křížence Rasputina a vraždící prostitutky Aileen Wuornosové. Jasný směr svádí z cesty.

Nejsem naivní – když jsem se dostal k intimním zápiskům, jež jsou zásadním zdrojem k pochopení ohromující životní dráhy Marie-Maude Pranéšové-Lopezové, měl jsem se pochopitelně na pozoru před jejich účelovostí. Nikdo nevyrazí rychlostí světla proti betonové zdi, aniž po sobě chce zanechat vzkaz, byť by šlo jen o obrázek.

Vědělo se o ní, že byla grafomanka, za žádných okolností nedala tužku z ruky, ale mělo se za to, že její osobní zápisky jsou navždy ztracené. Některé se však dochovaly a teď leží na hromádce přede mnou – jsou to dva deníky z různých dob, jeden z dětství, druhý z období dospívání, dál poškozené sešity, rukou psané dopisy a změť jednotlivých listů papíru různého formátu, zažloutlých či ohořelých, přeškrtaných nebo zmačkaných poznámek; některé stránky jsou hustě popsané, stěsnané písmo sahá až k okrajům, jiné jsou zase téměř prázdné, je na nich jen pár řádků, čtyřverší či haiku, odkudsi zatoulané distichon. Rozháraný celek působí překvapivě uspořádaně.

Hledět si s titánkou z očí do očí předpokládá držet hlavu vzhůru. Rezignoval jsem proto na všechny vlastní literární záměry a mnoho let věnoval porovnávání a ověřování skutečností, setkáním s dosud žijícími příbuznými, s jejím nakladatelem, spoluvězeňkyněmi, advokáty, psychiatry, s bezvýhradnými, ale i kritickými stoupenci. Objevil jsem svou pravdu a tu vám předkládám. Vše je otázkou perspektivy, vždy existuje několik způsobů, jak nevidět věci.

Kapitola 4.2

Marie-Maude trpěla už od dětství neuhasitelnou žízní po absolutnu, naléhavou potřebou obarvit rutinu a učinit všednost snesitelnou. Svět je však takový, jaký je, a tak výjimečnost dokázala nalézat jen u sebe. V touze po požáru šla od jednoho vzplanutí ke druhému a při tom kolem sebe všechno zapálila.

Předchází ji skandální pověst, ale kolik našich současníků, kteří tvrdí, že ji znají, od ní nikdy nic nečetlo? Potřebujeme vidět hru od Michela Tremblaye, abychom se dozvěděli, kdo je Michel Tremblay? A proč číst slavný román od Gabrielle Royové, když se můžeme podívat na film nebo si přečíst obsah, proč se otravovat čtením knížek od Danyho Laferrièra, když si je můžeme poslechnout na všech digitálních platformách? Pravda o Marie-Maude Pranéšové-Lopezové zdá se být obsažena v její smrti.

Proč ve snaze o pochopení komplikované ženy znovu číst její dílo, můžeme-li si vzít na pomoc její násilnou smrt? Násilná smrt je pro mnohé z nás bohatě vypovídající, je to trest za nezřízený život, a tudíž potvrzení těch nejhorších fám. Podobná hrůza se na člověka nesnese jen tak. Marie-Maude nutně musela být trochu vyšinutá a nepěkné skutky, jež se jí kladou za vinu, nejspíš skutečně spáchala, máme tedy určitě co do činění s kriminálnicí, a teprve potom s básnířkou. Básníci, ti opravdoví, si totiž podobně barbarskou smrt nezaslouží. A celý život se scvrkne na poslední okamžik.

* * *

Skutečně veliké je jen to, co nás přesahuje. Rodiče Marie-Maude toho měli brzy až nad hlavu. Jako přistěhovalci se dokázali obdivuhodně integrovat, zastupitelé v jejich obvodu je často dávali za příklad, ovšem na území vymezeném zdmi vlastního domu jako by se nedokázali pevně usadit. Ne a ne přijít na to, v jakém jazyce najít společnou řeč s dcerou. Ten mateřský to zjevně nebyl. Konfliktní vztah mezi Dolorès a Marie-Maude vstoupil do legend – laskavá slova stékala dívce po zádech, ta tvrdá jí padala rovnou pod podrážky. V domácnosti Pranéšových-Lopezových se sice mluvilo rodinnou hantýrkou, zabarvenou indickou malajálamštinou a španělštinou s honduraským přízvukem, ve skutečnosti tam však vládla francouzština. Marie-Maude si ten jazyk záhy osvojila a zušlechtila ho, rodiče však do jejího světa nikdy nevpustil.

Útěchou jim byl milovaný syn. Dvojčata v prvním roce sílila a rostla stejným tempem, ale s prvními slůvky se mezi nimi vyhloubil příkop. Victor-Hugo řekl: „Máma!“, Marie-Maude odpověděla: „Ne!“ Kostky byly vrženy.

* * *

POZNÁMKY – Osmá revize Diagnostického a statistického manuálu duševních poruch (DSM-8) uvádí poruchy příchylnosti souhrnně pod označením RSD (Reactive Attachement Disorders) a kódem 373.94. Ať už jsou poruchy příchylnosti doprovázeny pocity tísně či nebezpečí, nedostatečnou emoční reaktivitou, popřípadě bázlivými, agresivními nebo ambivalentními projevy v chování, vždy nevratně poškozují sociabilní schopnosti jedince. Jejich diagnostika je složitá, projevují se různými symptomy a často u nich můžeme sledovat komorbiditu (s toxikomanií, anxiózními stavy, poruchou přizpůsobení, poruchami osobnosti atd.).

Jediný osvícenský filozof, který přijal za vlastní hodnoty, jež ve svých dílech prosazoval, za to dodnes draze platí. Jean-Jacques Rousseau si zvolil chudobu coby záruku své morální integrity. Zatímco Voltaire se zaprodal Bedřichu Velikému a Diderot žil na účet Kateřiny Veliké, jež měla ruce od krve, Jean-Jacques dal přednost životu v bídě, avšak v souladu se svými názory. Aby se mohl věnovat literárním projektům, které ho vnitřně poháněly, svěřil dokonce svých pět dětí do péče neznámým lidem. Také se mu kvůli tomu vyčítá, že uděloval pedagogické rady a přitom se sám zřekl otcovské role. Být otcem mimo jiné obnáší dát svým potomkům to nejlepší, přičemž tím nejlepším často bývá absence rodičů, kteří nedokážou být dostatečně přítomní.

Mary Ainsworthová a Mary Mainová doplnily teorii citové vazby Johna Bowlbyho z pohledu moderní psychologie a úzkostné stavy, neurózy a další poruchy chování označily za důsledek chybění signifikantních vztahů s milujícím dospělým u zanedbávaných kojenců. Zhoubných následků zanedbání je mnoho, jmenujme aspoň vyhýbavou poruchu, ztrátu sociability, sebepoškozování, opoždění duševního vývoje. Kolik dětí se oběsilo na konci citových pout, která nikdy nepoznaly?

* * *

Přemíru pozornosti a lásky, jichž se synovi – přinejmenším z matčiny strany – dostávalo, vysvětlovalo jeho křehké zdraví. Jakmile Victor-Hugo zakašlal, zastavil se svět. Obvykle rozvážná, snad až strojená Dolorès, kterou všude doprovázelo půvabné klapání vysokých podpatků, vmžiku odhodila impozantní zevnějšek a vrhla se na sípajícího syna. Hlavním výrazem její lásky byly obavy, a tak projevovala ohromné obavy. V každém poschodí třípodlažního domu byl inhalátor s kortikoidy a Dolorès s sebou léky na rozšíření průdušek všude nosila i v kabelce. V životě se můžeme nadít úplně všeho, nejvíc toho nejhoršího.

Roky běžely, ale dýchací obtíže Victora-Huga vzdor všem nadějím přetrvávaly, případně se s ročními obdobími zhoršovaly. Chlapcovy plíce nedokázaly uzdravit ani modlitby ke svatému Juliovi, ani výlety do lesů na severu, přitom chlapec jinak jen zářil, ze všeho se radoval a krásněl před očima, na rozdíl od své den ode dne ošklivější sestry. Mateřský zrak se časem upíral jen na něj.

Marie-Maude svůj zrak odvracela, ztrácela se jím v oranžových a béžových vzorech nástěnného koberce, případně oči upírala ven z okna a vypouštěla své myšlenky na pustou nádražní ulici procházející vesnicí Saint-Éphrem-Station, z níž vyprchal život a zůstala ztracena v zapomenutém ohybu údolí řeky Beauce, kolébky Marie-Maudina smutného dětství.

* * *

Sdílená identita typická pro dvojčata zůstala pro Marie-Maude neznámým konceptem. Od nejútlejšího věku až do své smrti nikdy nevnímala bratrovu existenci jako odraz nebo jinou formu sebe samé; ani dvojče jí nezabránilo v tom, být na světě sama. A skutečnost, že bratr byl nakonec zodpovědný za její brutální smrt, to jen potvrdila.

Kromě matčiny dělohy a tuby se zubní pastou dvojvaječná dvojčata nic nesdílela. Na rozdíl od slavných dvojčat jako Fred a Jo Vargasovy, June a Jennifer Gibbonsovy, bratři Krayovi a spousty dalších, jež k sobě měla – ať už v souznění, nebo v nesouladu – blíž než běžní sourozenci, žili Marie-Maude a Victor-Hugo paralelní životy.

Dlouho se tvrdilo, že sourozenecký vztah měl na básnířčino dílo jen pramalý vliv. Někteří životopisci to přesvědčeně zdůrazňují s odkazem na různé vědecké a disertační práce. Jisté poznatky, které mohou nalézt v této biografii, by je mohly přimět ke změně stanoviska. Vsadím se však, že budou dál nestoudně trvat na svém, ani jeden totiž neráčil reagovat na mou snahu o kontakt.

* * *

Chlapec se kromě potíží s dechem vyvíjel zdárně. Avšak dívka začala dělat starosti, jen co dospěla do věku, kdy děti dělají starosti. Její složka z jeslí Malí nezbedové ze Saint-Éphrem hovoří za vše. Zatímco růstová křivka Victora-Huga kopírovala s nudnou pravidelností křivky vývoje jeho chování, v růžových deskách nadepsaných Marie-Maude se najde hromada znepokojivých poznámek psaných rukou paní Colette. Tato žena bez odborné praxe a vzdělání, jež by jí dodávaly aspoň jakou takous důvěryhodnost, dokonce uvádí, že Marie-Maude vykazuje příznaky autismu.

Své brilantní diagnostické schopnosti paní Colette neopomněla doložit důkazním materiálem, pročež do příslušné složky přidala list s vlastním přidaným popiskem: obrázek černého, hranatého sněhuláka. Podle samodiplomované praktické lékařky Colette, jež třicet let vedla jesle v anonymitě svého obýváku, svědčil šišatý černý čtverec když ne o zpupnosti tříapůlleté holčičky, tak aspoň o její neschopnosti plnit zadání. Podobné projevy originality podle provozovatelky jeslí každopádně nevěstily nic dobrého. Rozpoznat zárodky geniality zkrátka není dáno každému.

* * *

Nejen hlupáci nemění názor. Marie-Maude se už v jeslích stejně jako doma projevovala vznešenou zatvrzelostí srdcí setrvávajících ve věčném omylu a naznačovala, že v sobě nosí ušlechtilou duši umíněných zbloudilců, zarputile se vydávajících po nesprávných cestách. Svět jí připadal ošklivý, a náležitě mu to oplácela. Při trucování neznala kompromisy, mračit se dokázala s obdivuhodnou záští, celé hodiny a dny s nikým nepromluvila. Zvolila si jednotu srdce a těla, integrální ošklivost. Ti, kterým se dostalo lehkého škrábnutí, se znovu vystaví nebezpečí, ale ti, které jednou stáhli z kůže, se před nebezpečím naučí chránit.

Rodiče vyhledali odbornou pomoc. Nelze zjistit, zda tak učinili o své vůli, nebo pod tlakem zdrcujících hlášení paní Colette. Vedle nepředložeností uměleckého rázu se Marie-Maude potýkala i se sklonem kousat starší děti, s neschopností usnout bez zběsilého masturbování s plyšákem v rozkroku, s odporem účastnit se cvičení na rozvíjení jemné motoriky, nehledě na téměř úplnou němotu, jež šla ruku v ruce s jejím uzavíráním se do sebe, „jako by ostatní svět nebyl ničím zajímavý“.

* * *

Objevil jsem záznamy z dohledu uskutečňovaného psychosociálním oddělením místní pobočky Střediska sociálních služeb a také poznámky soukromých lékařů. Všechny zápisy byly zaměřeny na duševní a behaviorální vývoj dívenky od čtyř do deseti let. Kýžené výsledky se nedostavily, neboť ji do péče přebrali dětští psychiatři.

K pravidelným kontrolám Victor-Hugova srdečního šelestu a astmatu se přidávalo mnoho dalších vyšetření u odborných lékařů s cílem prolomit ulitu Marie-Maude. Jenže cvrnknutím mramor neprorazíš.

„Pranéšová-Lopezová!“ Než se ozvalo spásné vyvolání jména, listovala Dolorès v pojednání o stylistice, milovaný syn se jí choulil v náruči a méně milovaný manžel vegetoval hned vedle, četl si v týdeníku Pondělí nebo v Lovu a rybolovu. Marie-Maude přemýšlela. Přesně tomu se dívenka obrácená do sebe oddávala. Dělali všechno možné, aby ji donutili rozvinout se navenek, vodili ji k čím dál většímu počtu specialistů, kteří ji měli vydolovat ze zapouzdřeného prostoru, v němž slůvko „ne“ sloužilo za odpověď na veškeré otázky. Báli se, že je mentálně zaostalá, opožděná ve vývoji, jenže ona nevykazovala žádné opoždění, jen nabírala rozlet. A to jde pomalu.

Vyčerpávající analýza lidstva si žádá dostatek času a dostatečně silnou osobnost. Mnozí z nás se nechají snadno vyvést ze soustředění různými požadavky a bezvýznamnými osobami – každý máme toho všeho kolem sebe plno. Marie-Maude však nehodlala ztrácet ani vteřinu, proto se intuitivně a neústupně nenechala vyrušovat ze studia okolního světa. Lišila se tím od matky, která na studium věčně neměla čas a magisterský titul si dodělávala při částečném úvazku. Jakmile se jí naskytlo deset minut času, zalistovala Dolorès v literárním klasikovi, ve výkladovém slovníku nebo v přehledu syntaxe.

Francouzské kultuře propadla v deseti letech po četbě Justiny a od té doby nelitovala žádného úsilí vynaloženého na snahu proniknout do tajů tohoto vznešeného jazyka. „Dobře psát slouží všemu, slouží všem, slouží za všech okolností. Dokonce i matematik, který správně píše, se stává lepším matematikem. Vše se lépe daří, ovládáme-li plně svůj jazyk. Díky správnému vyjadřování zkvalitní svou praxi instalatér i neurolog, dokonce i nájemný vrah získá lepší východisko ke splnění vražedného zadání, nechybuje-li v gramatice. Žádný klíč neotvírá dveře lépe než klíč jazyka.“ Dolorès v to věřila celou svou bytostí.

Stát se učitelkou v bývalé francouzské kolonii pro ni představovalo splněný sen, který se vyrovná sepsání těch nejvýznamnějších klasických děl. Byla k tomu bytostně povolána, rozléhalo se v ní volání literatury. Zároveň si uvědomovala, že většina spisovatelů žije v bídě a neštěstí, a proto netoužila přidávat do světové literární klenotnice další položky, místo toho chtěla nasvítit už existující poklady. Ale ze všeho nejvíc se s někým chtěla podělit o lásku k té nejznamenitější literatuře, k literatuře francouzské! V širším slova smyslu i quebecké, která může být občas taky zajímavá.

Po skličujícím poznání, že studium literatury může vést jedině k výuce už přesvědčených milovníků literatury, se rychle přesměrovala k prvnímu stupni základní školy. Tedy k věku, kdy začínáme číst a poznávat. Stane se iniciátorkou prvního setkání, posvátnou zprostředkovatelkou mezi dětmi a významnými texty. Ať už jde o lásku tělesnou, či literární, zasvěcení je vždy určující.

* * *

To, že ovládla jazyk, usnadnilo Dolores život v emigraci. Hned po příchodu do Quebecu nastoupila do kurzu francouzštiny pro cizince. Zařadili ji k pokročilým, a tam potkala Abhidžata. Ten pro samé špásování se ženskými neměl čas na učení, jeho studium se proto donekonečna protahovalo. Třicetiletý donchuán měl vše, co muž potřebuje, aby se líbil ženám, působil intenzivním a tajemným dojmem, pozornost přitahoval i praktikováním kundalini jógy v rohu školního bufetu. Odvážnými polohami vydráždil nejednu studentku. Dolores mu pomáhala psát úkoly, on jí lámanou francouzštinou recitoval špatné básně. Říkal jí všechno, co chtěla slyšet, ona ho učila časovat slovesa. Milostný románek se rodil před dojatýma očima vyučujících. Dolores tušila, že láska může být krutý přelud, ale zatím to neměla vyzkoušené. Brzy si to ověří.

Přípravné úvahy č. 8

Dny, které plynou, jsou si tak podobné, že se jen stěží orientujeme v čase. Do spánkového – temporálního – laloku mozku se nám sice ukládají některá přesná data, i některé události v něm mohou být seřazené chronologicky, ovšem většina banálních dní našich banálních životů se nám v hlavě hromadí bez ladu a skladu.

Každý příběh by měl být vyprávěn v objasňující posloupnosti, bez ohledu na chronologii líčených událostí. Život sám o sobě nemá směr, ten mu dodává teprve naše vyprávění. Je pošetilé snažit se vyprávět cokoli podstatného a setrvávat přitom v lineární strnulosti! K románům, k životopisům ani k příběhům vycházejícím ze skutečných událostí tento matoucí formalismus nepatří. Pravda může vyjít najevo jedině rozbitím chronologické souvislosti kapitol a strof ve prospěch souvislosti ideové, tedy srozumitelnosti a pochopitelnosti. Přímá linka je neospravedlnitelná oklika.

Kapitola 5 nebo 7

Když se dvojčata narodila, Dolores měla před bakalářskou zkouškou na pedagogické fakultě a hltala dva až tři romány týdně. Rozhodnutí přidat si diakritické znaménko nad písmeno „e“ ve jméně – Dolorès – spadá do tohoto období a šlo o rozmar. Abhidžat rozvážel pizzu, snažil se, jak to jen šlo, aby udržel domácnost finančně jakž takž nad vodou, ale nepřestával opakovat, že to není natrvalo, že hodlá napsat knihu o osobním rozvoji, v níž spojí východní a západní spiritualitu a která se zařadí k vrcholným dílům svého žánru. Není nic politováníhodnějšího než muž, který si dělá plány.

Dokud se Abhidžat nedá do práce, dokud nenapíše pár set stránek, Dolorès ho nebude moct považovat za spisovatele. Byl si toho vědom, bylo mu to líto, ale druhou kapitolu stejně ne a ne dopsat. Četl knihy svých konkurentů na trhu transcendentálních kýčů a musel neustále myslet na to, jak je všechny strčí do kapsy, jen co bude mít hotový první náčrt rukopisu. Kdo si myslí, že dokáže víc než ostatní, často dokáže mnohem míň.

Celý život bude nacházet útěchu v náruči milenek i v náruči své ženy. V nespravedlivé loterii fyzického zjevu si vytáhl vítězný los: štíhlou, téměř hubenou, ale svalnatou a urostlou postavou odjakživa oslňoval krásnější pohlaví. Dokonale symetrický obličej mu zdobil smutný, zavlhlý pohled, v němž se ty nejdůvěřivější rády utápěly.

* * *