Claudia Piñeiro

ČTVRTEČNÍ VDOVY

Všechny postavy a události v tomto románu jsou smyšlené a jakákoli podobnost se skutečností je čistě náhodná.

Copyright © Claudia Piñeiro, 2005

c/o Schavelzon Graham Agencia Literaria

www.schavelzongraham.com

Translation © Lada Hazaiová, 2024

Original Spanish title: LAS VIUDAS DE LOS JUEVES

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2024

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-695-0 (ePub)

ISBN 978-80-7593-696-7 (mobi)

Gabrielovi a mým dětem

Nejdřív otočím čas nazpátek. Vrátím ho do té prazvláštní doby, do let třicátých, kdy se rozlehlé americké střední vrstvy zapisovaly do školy pro slepce.

Tennesee Williams, Skleněný zvěřinec

(překlad Martin Lukeš)

Bez otroctví není tragédie, jen hluché maloměšťácké drama. Když po sobě myješ šálek a vysypáváš popelníky, vášně ztrácejí na síle.

Manuel Puig, Pod pláštěm hvězd

1

Otevřela jsem chladničku a zůstala bezmyšlenkovitě hledět do prázdna, s rukou na madle, proti studenému světlu, které ozařovalo police. Až když se rozezvučel indikátor upozorňující, že otevřenými dveřmi uniká chladný vzduch, vzpomněla jsem si, proč tam stojím. Hledala jsem něco k snědku. Nandala jsem si na talíř nějaké zbytky z předešlého dne, ohřála je v mikrovlnce a odnesla ke stolu. Ubrus jsem nedávala, jen lýkové prostírání,jež jsem před několika lety přivezla z poslední dovolené v Brazílii, kterou jsme strávili všichni tři společně. Jako rodina. Posadila jsem se k oknu, nebylo to mé obvyklé místo u stolu, ale ráda jsem při jídle koukala do zahrady, když jsem byla sama. Oné noci, noci s velkým N, Ronie večeřel u Tana Scaglii. Jako každý čtvrtek. Ačkoli onen čtvrtek byl jiný. Zářijový čtvrtek roku 2001. Dvacátého sedmého září 2001. Ten čtvrtek. V té době jsme ještě stále prožívali hrůzu z pádu Dvojčat a dopisy otevírali v gumových rukavicích ze strachu, že najdeme bílý prášek. Juani byl venku. Neptala jsem se ho, s kým jde ani kam. Juani neměl rád, když jsem se vyptávala. Navíc jsem to stejně věděla. Nebo jsem si to domyslela, takže jsem byla přesvědčená, že to vím.

Talíř zůstal skoro čistý. Už před pár lety jsem se smířila s tím, že si nemůžeme dovolit domácí personál na plný úvazek, jen dvakrát týdně chodila paní na větší úklid. Od té doby jsem se naučila dělat co nejmenší nepořádek, nepomačkat si oblečení, nerozházet postel. Ne snad kvůli zátěži té práce samotné, ale protože mytí nádobí, stlaní nebo žehlení mi připomínaly to, co jsem kdysi mívala a co teď už nemám.

Napadlo mě, že bych se mohla projít, ale zastavil mě strach, že někde narazím na Juaniho a on si bude myslet, že ho špehuju. Bylo horko a panovala jasná hvězdná noc. Nechtělo se mi jít si lehnout a pak se jen marně převracet v posteli a myslet na bůhvíjakou realitní operaci. Tehdy to navíc vypadalo, že všechny jsou odsouzeny krachnout dřív, než si stačím naúčtovat provizi. Ekonomická krize už trvala několik měsíců, někteří to zakrývali lépe než jiní, ale všem se více či méně změnil život. Anebo se brzy změnit měl. Došla jsem si do ložnice pro cigaretu. Rozhodla jsem se jít na chvíli ven, Juani Nejuani, a ráda jsem při chůzi kouřila. Když jsem míjela synův pokoj, napadlo mě, že se poohlédnu po cigaretě u něj. Ale věděla jsem, že bych nenašla, co jsem hledala, že by to byla jen výmluva, abych mohla vejít a porozhlédnout se, navíc už jsem tam byla na obhlídce ráno, když jsem mu ustlala a poklidila, a ani tehdy jsem neobjevila, po čem jsem pátrala. Šla jsem dál, ve svém nočním stolku jsem měla nenačatý balíček, otevřela jsem ho, vyklepala cigaretu, zapálila ji, sešla po schodech dolů a hodlala jít ven. V tu chvíli vstoupil Ronie a rázem bylo všechno jinak. Té noci bylo všechno jinak než obvykle. Ronie zamířil rovnou k baru. Tak brzy? To je zvláštní… prohodila jsem od schodů. Jo, řekl a vydal se s láhví whisky a sklenkou nahoru. Chvíli jsem nehybně čekala a potom šla za ním. Nakoukla jsem do ložnice, ale tam nebyl. Nebyl ani v koupelně. Byl na terase, uvelebil se na lehátku a právě se chystal dát si drink. Přitáhla jsem si židli, posadila se k němu a beze slova vyčkávavě hleděla stejným směrem jako on. Chtěla jsem, aby něco řekl. Nic důležitého nebo zábavného, dokonce jsem ani nepotřebovala, aby povídal cokoli smysluplného, prostě jsem jen chtěla, aby promluvil, aby odvedl svůj díl konverzace v tom úsporném dialogu, ve který se postupem času proměnily naše hovory. Nepsaná dohoda o frázích řazených jedna za druhou, o slovech vyplňujících ticho, abychom nemuseli mluvit dokonce ani o tom tichu. Prázdné pojmy, skořápky slov. Když jsem si stěžovala, Ronie se hájil, že spolu skoro nemluvíme, protože jeden s druhým trávíme spoustu času, takže není moc si o čem povídat, když značnou část dne nejsme od sebe. Tak tomu bylo od chvíle, kdy Ronie před šesti lety přišel o práci a další zaměstnání už si nenašel, když nepočítám těch pár projektů, které nikdy nedotáhl do konkrétní podoby. Netoužila jsem ani tak zjistit, proč náš vztah přišel o slova, jako spíš proč jsem si já uvědomila až nedávno, že se ticho u nás doma usadilo jako vzdálený příbuzný, kterého je třeba ubytovat a věnovat se mu. A proč mě to nebolelo. Možná proto, že bolest se mě zmocňovala potichu a nenápadně. Stejně jako mlčení. Jdu si pro skleničku, prohlásila jsem. Vem i led, Virginie, křikl za mnou Ronie.

Šla jsem do kuchyně a při plnění kbelíku na led jsem dumala o důvodech, proč se Ronie vrátil tak brzy. Přikláněla jsem se k tomu, že se určitě s někým pohádal. Buď s Tanem Scagliou, nebo s Gustavem. S Martínem Urovichem ne, Martín se už dávno přestal s kýmkoli hádat, dokonce i sám se sebou. Když jsem se vrátila na terasu, rovnou jsem se ho zeptala, nechtěla jsem se to dozvědět následující den při tenisovém zápase a od manželky toho druhého. Od doby, kdy Ronie zůstal bez práce, měl v sobě jistou hořkost, která vyvěrala na povrch v nejméně vhodný okamžik. Mechanismus společenské přizpůsobivosti, díky němuž nevyřkneme, co vyřčeno být nemá, u mého manžela už nějakou dobu selhával. Ne, s nikým jsem se nepohádal. – A proč ses teda vrátil tak brzy? Ve čtvrtek se nikdy nevracíš domů dřív než ve tři ráno. – Dneska jo, opáčil. A pak už nic neříkal ani mi nedal možnost, abych něco řekla já. Zvedl se a přisunul lehátko blíž k zábradlí, skoro zády ke mně. Nebyla to nezdvořilost, spíš reakce diváka, který hledá nejlepší výhled na jeviště. Náš dům stojí šikmo od domu Scagliových a mezi nimi jsou dva nebo tři další, ale jelikož ten náš je vyšší, tak i přes topoly u Iturriových, které brání ve výhledu, se odtud dají spatřit jejich střechy, park i bazén skoro celé. Ronie zíral na bazén. Světla byla zhasnutá a moc toho k vidění nebylo. Obrysy ano, dalo se tušit, že se voda vlní a vrhá rozmanité stíny na tyrkysové dlaždičky.

Zastavila jsem se a opřela se za Ronieho lehátkem. Ticho noci podtrhávalo šumění topolů od Iturriových, které se komíhaly v teplém větru a šelestily, jako by uprostřed hvězdné noci padal déšť. Zaváhala jsem, zda zůstat, nebo odejít, protože i když byl Ronie duchem nepřítomný, nenaznačil, že mám jít pryč, a to pro mě už něco znamenalo. Pozorovala jsem ho zezadu přes dřevěné opěradlo. Pořád poposedával, jako by se mu nedařilo najít pohodlnou pozici, byl nervózní. Později jsem zjistila, že to nebyly nervy, nýbrž strach, ale to jsem v té chvíli nevěděla. A bylo těžké to uhodnout, Ronie se nikdy ničeho nebál. Dokonce ani toho, čeho jsem se bála já. Ty obavy se objevily pár měsíců zpátky a neopouštěly mě ve dne ani v noci. Obavy, kvůli nimž jsem zůstala stát před otevřenou lednicí a zapomněla, co dělám. Obavy, které mě neustále provázely, i když jsem se přetvařovala, i když jsem se smála, i když jsem o něčem mluvila, hrála tenis nebo podepisovala nějakou smlouvu. Obavy, které mě oné noci navzdory vzdálenosti, kterou mezi námi vytyčil Ronie, donutily zdánlivě přirozeně říct: Juani šel ven. – S kým? chtěl vědět. Neptala jsem se. – V kolik se vrátí? – Nevím. Vzal si kolečkové brusle. Znovu ticho a pak jsem řekla: Na záznamníku byl vzkaz od Rominy, prý si dají kolečko. Je kolečko nějaké jejich heslo? – Kolečko je prostě kolečko, Virginie. – Takže mám být v klidu? – Jo. – Nejspíš bude s ní. – Nejspíš jo. A znovu jsme se odmlčeli.

Potom padlo ještě pár slov, aspoň myslím, ale nepamatuju se přesně. Obvyklé formulky nepsané dohody. Ronie si nalil další whisky, podala jsem mu led. Nabral hrst kostek. Pár jich spadlo na zem a sklouzlo až k zábradlí. Sledoval je pohledem, vypadalo to, jako by na okamžik zapomněl na protější dům. On pozoroval kostky, já pozorovala jeho. A možná bychom tak pokračovali a násobili pohledy, ale v tu chvíli se rozsvítila světla v bazénu u Scagliů a uprostřed topolového deště se ozvaly hlasy. Tanův smích. Hudba; znělo to jako tklivý moderní jazz. Diana Krall? zeptala jsem se, ale Ronie neodpověděl. Znovu napjal svaly, postavil se a přitom kopl do ledových kostek, pak se zase posadil, zvedl sevřené pěsti k ústům, zatnul zuby. Došlo mi, že přede mnou něco tají, to, co drží za zaťatými zuby, aby neproklouzlo ven. Něco, co mělo cosi společného s tím, od čeho nedokázal odtrhnout zrak. Hádka, žárlivost, neomluvitelná urážka. Ponížení převlečené za vtip, Tanova specialita, prolétlo mi hlavou. Ronie se opět postavil a přistoupil k zábradlí, aby líp viděl. Obrátil do sebe sklenku whisky. Stál mezi topoly, cosi pozoroval, ale nedovolil, abych to viděla i já. Zaslechla jsem šplouchnutí vody a domyslela si, že u Scagliových někdo skočil do bazénu. Kdo to skočil? zeptala jsem se. Žádná odpověď. Nezáleželo mi na tom, kdo to byl, ale vadilo mi ticho, zeď, na kterou jsem narazila pokaždé, jakmile jsem chtěla přijít blíž. Když jsem těch marných pokusů měla dost, vydala jsem se dolů. Nebyla jsem naštvaná, ale bylo jasné, že Ronie není se mnou, ale o ulici dál a potápí se se svými kamarády v bazéně Scagliových. Sotva jsem vkročila na schody, jazz, který sem doléhal z Tanova domu, náhle, uprostřed taktu, ztichl.

Došla jsem do kuchyně a opláchla sklenici s větší důkladností, než bylo třeba, v hlavě mi vířilo plno myšlenek, sotva se do ní vešly. Myslela jsem na Juaniho, ne na Ronieho. I když jsem se bránila a hledala berličky. Tak jako lidé, kteří počítají ovečky, aby usnuli, jsem v duchu procházela všechny aktuální realitní zakázky, komu ukážu dům Gómezových Pardových, jak to zařídit, aby Canettiovi dostali peníze na koupi, že jsem zapomněla od Abrevayových vyinkasovat kauci. A znovu mi na mysli vytanul Juani, nikoli Ronie. Zřetelnější, výraznější Juani. Osušila jsem sklenici a uložila ji, ale zase jsem ji vytáhla a nalila do ní vodu, ten večer jsem potřebovala něco na usnutí. Něco, co mě natotata uspí. V lékárničce bude určitě nějaký prášek, co mi pomůže. Naštěstí jsem si nestačila nic vzít, protože vzápětí jsem zaslechla spěšné kroky na schodech a hned poté výkřik a suchý, tvrdý náraz na dřevo. Vyběhla jsem z kuchyně a našla manžela, jak leží na zemi, z nohy mu trčela kost, všude kolem krev. Zamotala se mi hlava, cítila jsem, jak se se mnou všechno točí, ale musela jsem se sebrat, protože jsem byla sama a musela se o něj postarat. Blahořečila jsem osudu, že jsem si nic nevzala, protože jsem mu taky musela podvázat nohu, i když jsem nevěděla, jak na to, zaškrtit nohu nějakým kusem látky nebo čistým ubrouskem, zastavit krvácení a zavolat záchranku; ne, záchranku ne, protože to dlouho trvá, lepší bude jet rovnou do nemocnice a nechat Juanimu zprávu. Jeli jsme s tátou něco zařídit, vrátíme se hned, kdyby cokoli, volej mi na mobil. Všechno je v pořádku. Doufám, že ty taky. Pusu. Máma. Jak jsem Ronieho vlekla k autu, náhle zařval bolestí a ten výkřik mě vytrhl ze zamyšlení. Virginie, odvez mě k Tanovi, křikl. Nevšímala jsem si ho, asi blouzní z celé té situace, pomyslela jsem si a usadila ho na zadní sedadlo, jak se dalo. Odvez mě k Tanovi, sakra, zařval znovu a pak omdlel. Prý bolestí, řekli mi později v nemocnici, ale to nebyl ten důvod. Jela jsem na plný plyn, příšerně, bez ohledu na cedule „Pozor děti“ a zpomalovací prahy. Nezastavila jsem dokonce ani tehdy, když jsem v příčné ulici uviděla Juaniho, jak se někam tryskem řítí a bos. A za ním Romina. Jako by od něčeho utíkali. A přitom někde zapomněli kolečkové brusle. Juani pořád něco ztrácí. Ale nemohla jsem se zabývat Juanim. Tu noc ne. Cestou k vjezdu se Ronie probral. Motala se mu hlava. Vyhlédl okýnkem, kde je, ale vypadalo to, že je pořád trochu mimo. Už nekřičel. Dvě ulice před výjezdem z La Cascada jsme se minuli s dodávkou Teresy Scagliové. To byla Teresa? zeptal se Ronie. Ano. Ronie se chytil za hlavu a rozplakal se, nejdřív potichu, naříkavě, potom začal hlasitě štkát. Podívala jsem se na něj ve zpětném zrcátku, byl schoulený do klubíčka jako raněné zvíře. Pokusila jsem se ho uklidnit slovy, ale marně, a tak jsem si pomalu zvykala na jeho nářek. Jako na bolest, která se pomalu usazuje, jako na hovory plné prázdných slov.

Když jsem dorazila do nemocnice, už jsem manželovo kvílení skoro ani nevnímala. Ale stále tam bylo. Proč tolik naříká? zeptala jsem se lékaře na příjmu. Bolí to moc? – Mám strach, odpověděl Ronie.

2

Virginia říkávala, že dům Scagliových sice není nejlepší v Altos de la Cascada, ale budil u klientů největší pozornost. A jestli někdo věděl o těch nejlepších a nejhorších domech v naší čtvrti, byla to ona. Tanův dům byl bezpochyby jeden z největších v celé rezidenční čtvrti, a tím se také lišil. Mnozí z nás jsme na něj hleděli s jistou závistí, ačkoli si to nikdo nepřiznal. Byl z pálených cihel, s členitou břidlicovou střechou a bílými dřevěnými okny, jednopatrový, se šesti ložnicemi a osmi koupelnami, když nepočítáme koupelnu v části pro služebnictvo. Díky kontaktům architekta, který ho postavil, se objevil ve dvou či třech časopisech o bydlení. V patře se nacházelo domácí kino. Vedle kuchyně byla jídelna s ratanovým nábytkem a stolem ze dřeva a železa natřeným patinovací barvou s efektem rzi. Obývací pokoj byl přímo naproti bazénu a při pohledu z křesel pískové barvy, otočených k prosklené stěně táhnoucí se od zdi ke zdi a sahající od podlahy ke stropu, měl člověk pocit, že se nachází na dřevěné palubě, která se rozprostírala od vnějšího okraje verandy.

Každý keř na zahradě byl zasazen na předem určené místo v souladu s jeho barvou, výškou, hustotou, pohybem. Je to můj motivační dopis, říkávala Teresa, která krátce po nastěhování do La Cascada opustila grafologii a vrhla se na zahradní design, a třebaže nemusela pracovat, vždycky vypadala, jako když se snaží ulovit nové klienty, jako by to samo o sobě pro ni představovalo mnohem víc než samotná práce na nové zahradě. U ní doma nebyly uschlé ani napadené rostliny, žádné stromy a keře nevyrostly jen tak, protože jejich semínko zrovna tam zanesl vítr, nebylo vidět mravence ani motýly. Trávník byl jako ostře zelený, neposkvrněný, barevně jednolitý koberec. Na imaginární linii, kde barva trávy přecházela do jiné, končila zahrada a začínalo golfové hřiště, jamka 17; bankr po levé a vodní překážka, jakési malé zrcadlo uměle vytvořené nádržky, po pravé, doplňovaly výhled z domu.

Teresa vešla dveřmi vedoucími z parkoviště. Nemusela odemykat, v Altos de la Cascada klíče nepoužíváme. Řekla, že ji zarazilo, že neslyší typický smích manžela a jeho přátel. Našich přátel. Chechtání utopené v alkoholu. A zaradovala se, že je nemusí jít pozdravit, byla příliš unavená na to, aby snášela stále tytéž vtipy, prohlásila. Jako každý čtvrtek se muži sešli na večeři a partičku karet a bylo letitou tradicí, že jejich ženy musely jít ten večer do kina. Kromě Virginie, která už nějakou dobu nikam nechodila s výmluvami všeho druhu, do kterých nikdo příliš nešťoural, všichni potichu přisuzovali její odcizení finančním problémům. Scagliovic děti tam oné noci taky nebyly; Matías spal u Florínových a Sofía šla silně proti své vůli spát k prarodičům z matčiny strany. Pokud jde o služebnou, sám Tano stanovil, že čtvrtky bude mít volno, aby on a jeho kamarádi nebyli nikým obtěžováni a nikdo nenarušoval jejich karetní hru.

Vyšla po schodech s obavami, že po té spoustě vína nebo šampaňského chlapi možná nakonec vyspávají opici v domácím kině a přitom předstírají, že sledují film nebo sportovní utkání. Nebyli tam a cestou do ložnice už nehrozilo, že je potká. Dům byl na pohled pustý. Neměla strach, spíš ji to překvapilo. I kdyby manželovi kamarádi odešli pěšky, pomyslela si, nemohli být daleko; při příjezdu se musela vyhýbat terénním vozům Gustava Masotty a Martína Uroviche, zaparkovaným u vjezdu do jejich domu. Vyklonila se z balkónu a přišlo jí, že v noční tmě vidí na dřevěné terase nějaké ručníky. Byla teplá noc, i když byl sotva konec září, ale od té doby, co Tano nechal do bazénu instalovat tepelné čerpadlo, se pochybnosti ohledně počasí a plavání přestaly držet obvyklých vzorců. Určitě v opilosti naskákali do bazénu a teď se v šatně v zahradním domku převlékají, pomyslela si. A jelikož neměla chuť se tím dál zabývat, převlékla se do noční košile a zavrtala do postele.

Probudila se ve čtyři ráno. Sama. Levá strana postele byla nedotčená. Došla až k čelnímu oknu a uviděla, že auta tam dosud stojí. V domě panovalo ticho. Sestoupila po schodech, prošla obývákem a ověřila si, že to, co viděla z balkónu, jsou ručníky a trička. Ale světla v bazénu nesvítila, měla co dělat, aby ho ve tmě rozeznala. Vešla do jídelny, všechno bylo na svém místě: otevřené láhve, popelníky plné nedopalků, karty poházené po stole, jako by právě dohráli. Došla až do zahradního domku a na lavici v šatně objevila mužské svršky, boxerky smotané do klubka na podlaze, ponožku bez své družky pověšenou na hlavici sprchy. Jen Tanovo oblečení bylo pečlivě složené na kraji lavičky spolu s botami. Přece se nemohli jít v tuhle dobu projít, navíc v plavkách, prolétlo jí hlavou. A tak šla k bazénu. Pokusila se rozsvítit, ale v té části nešel proud, asi vypadl jistič, napadlo ji, nicméně potom pochopila, že to nebude jističem, nýbrž pojistkami. Voda byla klidná. Sáhla na ručníky a zjistila, že jsou skoro suché, jen lehce navlhlé ranní rosou. Tři sklenky na sekt, vyrovnané u okraje bazénu do perfektní řady, ji zmátly. Ne proto, že muži tam popíjeli, to dělali všude možně, ale protože to byly sklenky ze svatebního servisu, ty, které jim daroval Tanův otec a které sám Tano nechával na zvláštní příležitosti. Teresa popošla, aby je odnesla, než s nimi ranní větřík, kočka nebo žába udělají krátký proces. Kdyby nepočítáme určité nehody vyvolané přírodními jevy, jako jsou tyto, v La Cascada nám nehrozilo skoro žádné nebezpečí. To jsme si aspoň mysleli.

Když zvedala sklenky ze země, Teresa bezděky pohlédla na nehybnou hladinu. Jak je uchopila, dvě z nich se srazily a při jejich zacinkání jí přeběhl mráz po zádech. Prohlédla je a zjistila, že jsou neporušené. Zamířila do domu. Šla pomalu, aby o sebe skleničky zase nezavadily, a netušila nic o tom, co jsme se všichni dozvěděli následující den: že pod vlahou vodou, na dně jejich bazénu, ležela mrtvá těla jejího muže a jeho dvou kamarádů.

3

Altos de la Cascada se jmenuje soukromá čtvrť, v níž bydlíme. My všichni. Nejdřív se přistěhovali Ronie a Virginia Guevarovi, skoro ve stejnou dobu pak Urovichovi, pár let nato Tano; Gustavo Masotta se objevil mezi posledními. Ze všech se dříve nebo později stali sousedé. Naše čtvrť je uzavřená, obehnaná drátěným plotem zamaskovaným různorodým křovím. Country Club Altos de la Cascada neboli rezidenční čtvrť Altos de la Cascada. Třebaže většina z nás zkracuje název na „La Cascada“, několik málo jiných dává přednost zkratce „Los Altos“. S golfovým hřištěm, tenisovým kurtem, bazénem, dvěma společenskými kluby. A s ostrahou. Patnáct hlídačů ve dne a dvacet dva v noci. Něco přes dvě stě střežených hektarů, kam se dostanou pouze osoby autorizované někým z nás.

Vstoupit do čtvrti lze trojím způsobem. Je-li člověk obyvatelem, vstupuje hlavní bránou se závorami, kde musí projet svou magnetickou kartu čtečkou. Je-li autorizovanou návštěvou, tak boční branou, také se závorami, kde nejdřív ochrance nadiktuje základní údaje jako číslo občanského průkazu, státní poznávací značku a další identifikační data. Pokud jde o dodavatele, domácí personál, zahradníky, malíře, zedníky nebo jakékoli další profese, tak ti vstupují přes turniket, kde nechají občanku a podrobí se prohlídce tašek a kufrů.

Celé okolí snímají kamery nainstalované každých padesát metrů po obvodu plotu, které se otáčejí o sto osmdesát stupňů. Před lety sem dali kamery, co zabíraly úhel tři sta šedesát stupňů, ale byly odpojeny a nahrazeny, protože zasahovaly do soukromí některých obyvatel, jejichž domy se nacházely blízko hranice pozemku.

Domy jsou od sebe odděleny živým plotem. Respektive keři. A ne ledajakými keři. V módě už nejsou ptačí zob ani fialová povijnice, typická pro železnici. Nejsou tu rovné, pečlivě zastřižené křoviny připomínající zelené zdi. A už vůbec ne keře tvarované dokulata. Keře se sestříhávají nepravidelně, aby vypadaly přirozeně, jako rozcuchané, třebaže jejich řez je pečlivě promyšlený. Na první pohled by se mohlo zdát, že veškerá zeleň je spíš hříčka přírody než bariéra mezi sousedy, jejímž účelem je vytyčit hranici. Ačkoli ve skutečnosti to tak je a rostliny tvoří předěl. Nejsou tu povoleny drátěné ploty, ani mříže, natož zdi. Kromě dvoumetrového obvodového plotu, o nějž se stará místní samospráva a který bude vbrzku nahrazen zdí splňující nové bezpečnostní normy. U zahrad, které volně přecházejí do golfového hřiště, nesmí být na straně k hřišti dokonce ani živý plot; jak se člověk blíží, může odhadovat hranici parku podle odlišného typu trávy, ale zdálky se pohled ztrácí v nekončící zeleni a s tím jde ruku v ruce iluze, že všechno patří do soukromého vlastnictví.

Ulice jsou pojmenované podle druhů ptáků. Vlaštovčí, Slučí, Kosí. Nemají typické lineární uspořádání. Převládají cul-de-sac, slepé ulice zakončené malým osázeným kruhovým objezdem. Je to nejobvyklejší typ uličky, protože je klidnější a méně frekventovaný. Všichni bychom chtěli žít ve slepé uličce. V neuzavřené čtvrti by taková ulička byla noční můrou každého, kdo by jí musel projít, především v noci – měl by strach, že se tam někdo schovává a přepadne ho. V La Cascada ne, to je zhola nemožné, člověk se tu může jít projít kdykoli a kamkoli naprosto v klidu, protože se mu nemůže nic stát.

Nejsou tu chodníky. Lidé jezdí autem, na motorce, na čtyřkolce nebo na kole, v golfovém vozítku, na skútrech nebo kolečkových bruslích. A pokud jdou pešky, kráčejí po silnici. Obecně se dá říct, že každý pěší bez sportovní výbavy patří k domácímu personálu nebo je zahradník. V Altos de la Cascada říkáme „zahradní designér“ místo zahradník, a to proto, že žádný pozemek nemá pod patnáct set metrů čtverečních, čímž se každá zahrada mění na park.

Když člověk zvedne hlavu, nevidí kabely. Ani elektrické, ani telefonní, ani televizní. A samozřejmě tu všechny ty tři sítě máme, ale jsou zakopané pod zemí, aby obyvatelé Los Altos byli chráněni před vizuální kontaminací. Kabely vedou podél kanalizace, v paralelním příkopě. Obojí pod zemí.

Také není dovoleno nechávat na očích nádrže na vodu, bývají ze všech stran obehnané falešnými zídkami. Ani pověšené prádlo. Místní technická správa musí spolu s plány domu schválit i prostor určený na věšení prádla, a pokud soused později využívá místo, odkud je na vyprané prádlo vidět ze sousedních domů, a někdo ho udá, dostane pokutu.

Domy si nejsou na pohled podobné, žádný se nesnaží nepokrytě kopírovat jiný. I kdyby ho ve skutečnosti kopíroval. Ale je těžké se lišit, když musí dodržovat podobnou estetiku. Nebo když to nařizuje městský kodex či stávající móda. Všem by se nám líbilo, kdyby náš dům byl ten nejhezčí. Nebo největší. Nebo nejlépe postavený. Naše čtvrť je výnosem rozdělená na sektory, v nichž je možné postavit vždy jen jeden typ domu, co se týče jeho vnějšího vzhledu. Existuje sektor s bílými stavbami. Sektor cihlových domů. Sektor s břidlicovými střechami. Člověk si nemůže postavit dům určitého typu v různých sektorech. Z ptačí perspektivy je naše rezidenční čtvrť viditelně rozdělená na tři barevné zóny: na červenou, bílou a černou.

V sektoru cihlových domů jsou takzvané dormis, což jsou apartmány, kde spí rezidenti, kteří přijíždějí jen na víkend a nechtějí si tu držet celý dům. Zdálky dormis vypadají jako tři velké chaty, ale uvnitř je spousta menších pokojů různě rozvržených do tří křídel, s udržovanou zahradou vepředu.

Dalším, možná nejvýraznějším rysem čtvrti, v níž bydlíme, jsou vůně. Vůně se tu mění s ročními obdobími. V září všechno zavoní jasmínem. A to není poetický obraz, nýbrž prostý popis. Ve všech zahradách v La Cascada roste alespoň jeden jasmínový keř, který na jaře vykvétá. Tři sta domů a tři sta zahrad se třemi stovkami jasmínů na dvousethektarovém pozemku obehnaném plotem a stráženém ostrahou, na tom není nic poetického. Proto je ovzduší na jaře těžké a nasládlé. Pro ty, kdo nejsou zvyklí, může být dokonce nedýchatelné. Ale u některých z nás způsobuje jistý druh závislosti nebo přitažlivosti či nostalgie, a když odjíždíme, toužíme znovu ucítit aroma sladkých květů. Jako by se jinde tak dobře nedýchalo. Vzduch v Altos de la Cascada je skoro hmatatelný. Žijeme tu, protože ho máme rádi i s tím bzukotem včel kolem toho či onoho jasmínu. A ačkoli se pachy s každým obdobím mění, pocit, že chceme dýchat tenhle vzduch, zůstává neměnný. V létě La Cascada voní čerstvě posekaným a zalitým trávníkem a chlórem z bazénů. Léto je i obdobím zvuků. Šplouchnutí vody, křik hrajících si dětí, cikády, ptáci naříkající na horko, hra na bicí nebo hudba linoucí se otevřenými okny. Okny bez mříží, protože v La Cascada mříže nejsou. Nejsou tu zapotřebí. Sítě do oken ano, kvůli obtížnému hmyzu. Podzim je cítit dřevem čerstvě prořezaných větví, ale jen těch zelených, ne zetlelých, pobíhají tu muži v zelených kombinézách s logem Altos de la Cascada, kteří po každé bouřce nebo větru hrabou listí a odklízejí větve. Stopy lijáků mnohdy zmizí dříve, než se nasnídáme a vyrazíme do práce, do školy nebo na ranní procházku. Dozvíme se o nich jen z mokré země a z vůně vlhké hlíny. Občas dokonce zapochybujeme, jestli bouřka, která nás předešlou noc probudila, byla opravdová, nebo se nám o ní jenom zdálo. A v zimě vychází z komínů pach hořícího dříví. Vůně dýmu a eukalyptů; pak jsou tu ještě ty nejsoukromější a nejtajnější vůně, vůně vlastního domova. Směsice pachů, již zná jen každý z nás.

My, co jsme se zabydleli v Altos de la Cascada, říkáváme, že jsme tu kvůli zeleni, zdravému životnímu stylu, sportu, bezpečnosti. Vymlouváme se na to dokonce i před námi samými a neumíme přiznat, proč jsme sem skutečně přišli. A možná si to po čase už ani nepamatujeme. Příchod do La Cascada vyvolává jisté magické zapomnění minulosti. Minulost, která zůstává přítomná, je minulý týden, minulý měsíc, minulý rok, když jsme pořádali utkání mezi rezidenčními čtvrtěmi a ta naše vyhrála. Naopak celoživotní přátelé, místa, která nám předtím připadala nezbytná, příbuzní, vzpomínky i životní omyly se postupně mažou. Jako by v určitém věku bylo možné vytrhnout listy z deníku a začít si psát nový.

4

Do La Cascada jsme se přistěhovali koncem osmdesátých let. Měli jsme nového prezidenta. Do funkce měl nastoupit v prosinci, ale hyperinflace a drancování supermarketů způsobily, že ten předešlý opustil své křeslo ještě před vypršením mandátu. Stěhování do uzavřených soukromých čtvrtí na periferii velkého Buenos Aires tehdy ještě nenabralo na obrátkách. Těch, kdo trvale obývali Altos de la Cascada nebo jakoukoli jinou uzavřenou čtvrť neboli country club, byla hrstka. Ronie a já jsme byli mezi prvními, kdo se odvážili opustit byt v hlavním městě a nastěhovat se sem s celou rodinou. Ronie zpočátku váhal. Moc ježdění, namítal. To já jsem naléhala, byla jsem si jistá, že bydlení v La Cascada nám změní život, že se potřebujeme odstřihnout od města. A Ronie s tím nakonec souhlasil.

Prodali jsme víkendový dům, který jsme zdědili po Ronieho rodině, jednu z mála věcí z onoho dědictví, co se dala prodat, a koupili dům od Antieriových. Byl to, jak ráda říkám, „kulantní obchod“. A první náznak, že kupovat a prodávat domy mě baví, že to mám v krvi. Ačkoli tehdy jsem o obchodování nevěděla tolik co dnes. Antieri spáchal sebevraždu dva měsíce předtím. Vdova zoufale chtěla co nejdřív opustit dům, kde si její muž a otec jejích čtyř dětí vpálil kulku do hlavy. V obýváku. V malém obýváku s přilehlou jídelnou ve tvaru písmene L. Skoro všechny domy v Altos de la Cascada i v jiných podobných čtvrtích měly v prvních dobách malé obýváky. Mluvíme o padesátých, šedesátých, a dokonce i o sedmdesátých létech. Tehdy lidé nemívali domy sloužící k přijímání hostů a ke společenským setkáním tak daleko od Buenos Aires. O dálnici Panamericana, jak ji známe dnes, obousměrné a s dokonalým asfaltem, se nám tehdy ani nesnilo. Když se zvali kamarádi či příbuzní, šlo o jednodenní výpravu na venkov, aby si pobyli na zahradě a ve sportovním areálu, vyjeli si na koni nebo si dali partii golfu. Doba předvádění koberců z dovozu a křesel koupených v nejlepších obchodních domech v Buenos Aires měla přijít až o pár let později. My se sem přistěhovali v mezidobí, už to nebyla šedesátá léta, ale ještě ani ta devadesátá. I když bylo nasnadě, že devadesátky se blíží, a to nejen z chronologického hlediska. Nakonec jsme strhli zeď a obývák zvětšili o pár metrů na úkor pracovny, o níž jsme věděli, že ji nebudeme potřebovat.

Ta věc u Antieriových se stala v neděli v poledne. Ženský výkřik byl slyšet až na golfové hřiště. Dům stojí skoro u jamky číslo čtyři, a ještě dneska Paco Pérez Ayerra, tehdejší správce, občas dává k lepšímu historku, jak hrál long drive a odpálil míček úplně mimo hranice hřiště, protože výkřik se ozval, právě když se jeho dřevo číslo 1 dotklo míčku. Říkali, že Antieri byl u námořního vojska nebo něco takového. Nikdo to nevěděl úplně přesně. Ale nosil uniformu. Se sousedy se příliš nestýkali, na večírky nechodili. Jen jejich dcerky, trochu, sem tam. Příliš společensky nežili. Přijížděli na víkendy a uzavírali se v domě. On poslední dobou zůstával na celý týden, sám, se spuštěnými žaluziemi, prý opečovával svou sbírku zbraní. S nikým se nebavil. Proto si myslím, že není třeba hledat konkrétní důvody nebo přikládat význam oné verzi kolující čtvrtí, že Antieri vyhrožoval, že si vpálí kulku do hlavy, když volby v roce 1989 nedopadnou dobře. Tu pohrůžku pronesl jakýsi herec a taky ji uskutečnil, psali o tom ve všech novinách; někdo si ty příběhy spojil a už to jelo.

Když jsem viděla dům poprvé, nejvíc mě zaujala Antieriho pracovna, kterou jsme nakonec zrušili. Pořádek a čistota, které tam vládly, mě děsily. Stěny pokrývala knihovna plná knih. Dokonalé, neporušené vazby v zelené nebo vínové kůži. A dvě vitríny, kde uchovával své zbraně různých ráží a typů. Vyleštěné, bez smítka prachu, zářivě čisté. Jak jsme se procházeli po pracovně, Juani, kterému tehdy bylo sotva pět let, přistoupil ke knihovně, vytáhl nějakou knihu, hodil ji na zem a dupnul na ni. Hřbet knihy se rozlomil. Ronie ho chytil za vlasy a odtáhl ven, aby ho potrestal beze svědků. Byl vzteky bez sebe. Já si vzala na starost tu knihu. Otřela jsem z ní otisk Juaniho boty a chtěla ji vrátit nazpět, ale jak jsem ji držela v ruce, přišla mi nějaká lehká. Otevřela jsem ji. Byla dutá. Uvnitř chyběly stránky, byly to jen tvrdé desky, krabička přestrojená za knihu. Na hřbetě bylo vyraženo Faust. Dala jsem ji na místo. Mezi Calderónův Život je sen a Dostojevského Zločin a trest. Všechny duté. Napravo byli další dva nebo tři klasikové, potom se opakovaly tituly Život je sen, Faust a Zločin a trest, zlatým filigránovým písmem. Stejná série na všech policích.

Dům jsme koupili za babku. Nabídky předchozích zájemců klesly na polovinu, když zjistili, že se tam někdo zastřelil. Vdova ani realitní makléř, který ho prodával, se o tom nezmiňovali. Ale šířily se fámy, a tak to prasklo. Mně to upřímně nevadilo, já nejsem pověrčivá. A když se měla podepisovat smlouva, ke všemu se objevily nějaké problémy s dědictvím, takže vdova zaplatila veškeré výdaje včetně těch, které jsme měli hradit my, Guevarovi. Dokonce jsem vydělala dvě stě pesos, když jsem prodala Ritě Mansillové hřbety prázdných knih, které si vdova nechtěla odvézt a na něž ve skladu akorát sedal prach.

Nakonec nás dům stál asi jen o patnáct tisíc dolarů víc, než kolik jsme utržili za prodej toho víkendového, přitom tenhle nový měl navíc dvoutisícový pozemek, dvě stě metrů čtverečních podlahové plochy, tři koupelny v domě, místnosti pro personál. Byl světlý, proto Antieri zatahoval žaluzie. Před nastěhováním jsme vymalovali pokoje nabílo, aby dům působil ještě jasněji. Trik realitní makléřky z Buenos Aires; postupem času jsem zjistila, že v La Cascada nejsou tyhle finty potřeba. V La Cascada slunce proniká otevřenými okny, nejsou tu domy, které stíní, ani zdi mezi domy bránící vstupu světla. Jen v parcích s mnoha stromy mohou být problémy se světlem a stínem, ale to nebyl náš případ.

Byl to první dobrý realitní obchod, který jsem v životě uzavřela. A od té chvíle mě to bavilo čím dál víc. Byla to taková hra. Jakmile jsem se dozvěděla, že je na tom někdo finančně špatně, že se nějaký pár rozvádí nebo že jakýsi nezaměstnaný manžel odjíždí za prací do zahraničí a rodina jde s ním, případně že se stěhují do ciziny, i když nemají žádnou pracovní nabídku, akorát je unavuje mít golfové hřiště a bazén, a přitom nemít práci, hned mě napadlo, koho by mohl zajímat jejich dům, a kontaktovala je.

Přesně tak tomu bylo i o dva roky později, když jsem prodala pozemek Scagliovým. Pár dní předtím než bývalý ministr zahraničí, což byl důvod, proč ho oslovili, nově usedl na židli ministra financí a dosáhl toho, že parlament odhlasoval zákon o konvertibilitě. Jedno peso za jeden dolar. Proslulý „jeden za jeden“, který nám dal víru, že zase všechno můžeme, a umožnil odchod do míst jako Altos de la Cascada.