Angela Merkelová

SVOBODA

Angela Merkelová

a

Beate Baumannová

Svoboda

Paměti 1954–2021

Přeložila Michaela Škultéty

Originally published in 2024 by Kiepenheuer & Witsch under the title Freiheit. Erinnerungen 1954–2021.

© 2024, Verlag Kiepenheuer & Witsch, Köln

All rights reserved.

Jacket design: Barbara Thoben, Köln

Cover images © Urban Zintel, Berlin

Translation © Michaela Škultéty, 2024

Czech edition © 2024 by Nakladatelství PRÁH s.r.o.

ISBN 978-80-7696-053-4

PROLOG

Tato kniha vypráví příběh, který se nebude už nikdy opakovat, mimo jiné proto, že stát, v němž jsem pětatřicet let žila, od roku 1990 neexistuje. Kdyby si ten příběh někdo vymyslel a nabídl ho nakladatelství jako román, odmítli by ho, řekl mi jeden známý na začátku roku 2022, několik týdnů poté, co jsem odešla z funkce spolkové kancléřky. On sám se v podobných věcech vyznal a potěšilo ho, že jsem se rozhodla tuto knihu napsat právě kvůli příběhu, který je stejně nepravděpodobný jako skutečný. Uvědomila jsem si, že vyprávět ho, vykreslit souvislosti, najít hlavní téma a pojmenovat ústřední motivy by mohlo mít význam i pro budoucnost.

Dlouho jsem si nedokázala představit, že bych takovou knihu napsala. Poprvé se to změnilo v roce 2015, přinejmenším částečně. Tehdy jsem rozhodla, že uprchlíkům, kteří v noci ze 4. na 5. září přicházeli z Maďarska, nebude na německo-rakouské hranici odmítnut vstup. Toto rozhodnutí, a především jeho důsledky, jsem ve své funkci kancléřky vnímala jako zásadní předěl. Existovalo období předtím a období potom. Tehdy jsem si předsevzala, že jednoho dne, až už nebudu kancléřkou, popíšu průběh událostí, motivy svého rozhodnutí a své chápání Evropy a globalizace, které s nimi bylo spojeno, způsobem, jaký umožňuje pouze kniha. Nechtěla jsem další výklad a interpretaci ponechat jen na ostatních.

Zatím jsem však ještě byla v úřadě. Následovaly volby do Spolkového sněmu v roce 2017 a moje čtvrté volební období. Jeho poslední dva roky ovládlo jediné téma: zvládnutí pandemie koronaviru. Pandemie, jak jsem veřejně několikrát řekla, představovala pro demokracii obrovskou výzvu: osobní, národní, evropskou, globální. Zároveň vedla k tomu, že jsem se rozhodla svůj pohled rozšířit a nepsat pouze o uprchlické politice. Když už, tak pořádně, řekla jsem si, a pokud ano, pak společně s Beate Baumannovou. Radí mi od roku 1992 a byla přímou svědkyní popisovaných událostí.

Úřad jsem opustila 8. prosince 2021. Po šestnácti letech jsem odcházela, jak jsem uvedla o několik dní dříve při slavnostním ceremoniálu bundeswehru (tzv. Grosser Zapfenstreich),1 pořádaném na mou počest, s radostí v srdci. Ke konci jsem po tomto okamžiku vysloveně toužila. Už bylo načase. Teď bylo třeba dopřát si pauzu, několik měsíců si odpočinout, nechat hektičnost politiky za sebou a od léta 2022 pomalu a opatrně začít nový život, sice stále veřejný, ale už nikoli politicky aktivní, nalézt ten správný rytmus pro veřejná vystoupení – a napsat tuto knihu. Takový byl plán.

Pak přišel 24. únor 2022, ruský útok na Ukrajinu.

Okamžitě bylo jasné, že je zcela vyloučeno psát tuto knihu, jako by se nic nestalo. Už války v Jugoslávii na počátku devadesátých let Evropu silně zasáhly. Avšak ruský útok na Ukrajinu toho zpochybnil ještě mnohem víc. Byl to akt porušující mezinárodní právo, který otřásl evropským mírovým uspořádáním po druhé světové válce, založeným na zachování územní celistvosti a suverenity států. Následovalo hluboké vystřízlivění. I o tom budu psát, ale toto není kniha o Rusku a Ukrajině. To by byla jiná kniha.

Spíše bych chtěla vyprávět příběh svých dvou životů – prvního, který jsem žila do roku 1990 v diktatuře, a druhého, který trvá od roku 1990 a prožívám jej v demokracii. Až budou tuto knihu držet v rukou první čtenáři, budou tyto dvě části mého života zhruba stejně dlouhé; dvakrát třicet pět let. Ve skutečnosti však přirozeně nejde o dva oddělené životy. Ve skutečnosti je to jeden život a druhou část nelze pochopit bez té první.

Jak se stalo, že se žena, která prvních pětatřicet let svého života prožila v NDR, mohla ujmout nejvýznamnějšího úřadu Spolkové republiky Německo a po šestnáct let ho zastávat? A jak se stalo, že tento úřad opustila, aniž by byla během svého funkčního období nucena odstoupit nebo byla odvolána? Jaké to bylo, vyrůstat v NDR jako dítě faráře a žít, studovat a pracovat v podmínkách diktatury? Jaké to bylo, zažít kolaps státu? A jaké to bylo, být najednou svobodná? O tom chci vyprávět.

Samozřejmě se jedná o líčení navýsost subjektivní. Zároveň jsem se však snažila o upřímnou sebereflexi. Co dnes považuji za chybně odhadnuté, pojmenuji, a co stále považuji za správné, budu hájit. Nejedná se ovšem o úplnou a vyčerpávající zprávu. Ne všichni, kdo by to možná očekávali nebo od nichž se to očekává, se v ní najdou. V tomto ohledu již nyní prosím o shovívavost. Mým cílem je stanovit klíčové body, s jejichž pomocí se pokusím zvládnout obrovské množství materiálu a vysvětlit, jak politika funguje, jaké principy a mechanismy v ní existují – a co mě vedlo k mým rozhodnutím.

Politika není žádné kouzlo. Politiku tvoří lidé – lidé se svými zkušenostmi, ambicemi, slabostmi, silnými stránkami, přáními, sny, přesvědčeními, hodnotami, zájmy. Lidé, kteří v demokracii musí bojovat o většinu, jestliže chtějí něco prosadit.

Během mé politické kariéry mi žádnou větu neotloukali o hlavu tak často jako tuto: „Wir schaffen das“ (dokážeme to / zvládneme to)2. Žádná jiná věta tolik nepolarizovala. Pro mě však byla tato věta jednoduchá. Vyjadřovala postoj. Můžeme tomu říkat víra v Boha, optimismus nebo prostě odhodlání řešit problémy, vypořádat se s neúspěchy, překonávat krizové okamžiky a vytvářet něco nového. „Zvládneme to, a tam, kde nám stojí něco v cestě, to musíme překonat a pracovat na tom.“ Tak jsem to řekla na své letní tiskové konferenci 31. srpna 2015. Tak jsem dělala politiku, tak žiju a tak vznikala i tato kniha. S tímto postojem, který je zároveň zkušeností: všechno je možné, protože k tomu nepřispívá pouze politika, ale svůj podíl na tom může mít úplně každý.

Angela Merkelová

s Beate Baumannovou

Berlín, srpen 2024

1 Slavnostní vojenský ceremoniál, do češtiny překládaný jako Velké čepobití, se tradičně koná na počest významných osobností nebo při významných událostech, jako jsou odchody z významných funkcí nebo jiné důležité státní příležitosti (pozn. překl.).

2 Tato proslulá věta se v česky psaných textech vyskytuje v obou uvedených překladech. Německé sloveso pokrývá oba významy (pozn. překl.).

PRVNÍ ČÁST
„Nenarodila jsem se jako kancléřka.“
17. července 1954 – 9. listopadu 1989

Šťastné dětství

Quitzow

V pátek 10. listopadu jsem jako každý den odešla kolem půl sedmé ráno ze svého bytu v Schönhauser Allee 104 ve východoberlínské čtvrti Prenzlauer Berg, abych ze stanice S-Bahnu Schönhauser Allee jela do práce do Adlershofu. Souprava byla dost plná, venku byla ještě tma, tak jako vždycky touhle dobou. Ve skutečnosti ale nic nebylo jako vždycky. Günter Schabowski, tajemník ÚV SED pro informace a mediální politiku, předchozího večera ve východoněmecké televizi prohlásil: „Žádosti soukromých osob o cestování do zahraničí nyní mohou být podány bez splnění dřívějších požadavků (dokazovat potřebu cesty nebo prokazovat rodinné vztahy).“ A na dotaz potvrdil, že to platí „okamžitě, bez prodlení“. Ve skutečnosti toho dne, ve čtvrtek 9. listopadu 1989, oznámil konec berlínské zdi. Brzy nato už nebylo cesty zpátky.

V průběhu večera jsem se i já zařadila do davu lidí mířícího k hraničnímu přechodu Bornholmer Strasse a potom do Západního Berlína3. Ze všech bytů na nás volali obyvatelé a obyvatelky Západního Berlína, zvali nás, ať zajdeme k nim nahoru, dáme si s nimi pivo, připijeme si na tuhle neuvěřitelnou událost. Jiní ze samé radosti seběhli dolů na ulici. Úplně cizí lidé se objímali, byla jsem mezi nimi. Šla jsem za skupinkou neznámých lidí do první postranní ulice vlevo za mostem. Jeden místní nás pozval k sobě, přidala jsem se. Nabídl nám pivo a směli jsme si zatelefonovat. Můj pokus zastihnout tetu v Hamburku se však nezdařil. Asi po půlhodině jsme se rozloučili. Většina pokračovala dál ke Kurfürstendammu, nejelegantnějšímu bulváru Západního Berlína. Já jsem se ale kolem jedenácté večer otočila a šla jsem zpátky domů, protože jsem myslela na to, že musím ráno velmi časně vstávat a jet do Adlershofu. Chtěla jsem pracovat na přednášce, kterou jsem měla mít o několik dní později v polské Toruni a která ještě nebyla ani zdaleka hotová. V noci jsem skoro nezamhouřila oka, byla jsem příliš rozrušená ze všeho toho, co jsem před několika hodinami prožila.

Ráno seděla v mém vagonu S-Bahnu do Adlershofu i nevelká skupina mužů v uniformě, pohraničníků ze strážního pluku Felixe Dzeržinského. Očividně se vraceli z noční směny na hranicích zpátky do kasáren, která se nacházela poblíž našeho ústavu. Vojáci si povídali tak nahlas, že jsem nemohla neposlouchat.

„Člověče, to byla noc,“ ušklíbl se jeden. „Co to asi udělá s našimi důstojníky?“

„Úplně je to vykolejilo. Ještě se budou divit,“ prohlásil druhý.

„Ztratili smysl své existence. Jejich životy, jejich kariéry – všechno je v háji!“ vykřikl třetí.

Vystoupili jsme v Adlershofu. Každý z nás si šel svou cestou, já ke svému psacímu stolu v Institutu fyzikální chemie Akademie věd NDR. Na práci jsem ale neměla ani pomyšlení. Všechno zůstalo ležet, pochopitelně včetně přednášky, kvůli níž jsem se předchozí večer předčasně vrátila ze Západu. Nebyl to jen můj případ, byli jsme na tom všichni stejně. Mluvili jsme a mluvili.

V průběhu dopoledne mi do ústavu zavolala sestra. Pracovala tenkrát na poliklinice pro zaměstnance ve stavebnictví jako ergoterapeutka. Domluvily jsme se, že pozdě odpoledne navštívíme v Západním Berlíně jejího přítele, s nímž se seznámila o několik let dříve prostřednictvím společných známých. Bylo skoro k neuvěření, že k němu najednou můžeme prostě jenom tak zajet.

Celý den mi přitom nešly z hlavy věty pohraničníků, vyslechnuté ráno v S-Bahnu. Myslela jsem si: Konečně! Konečně nade mnou tihle vojáci a jejich důstojníci nemají žádnou moc. Konečně nemají žádnou moc nad mou rodinou. Dvacet osm let rozdělovala berlínská zeď nejen moji rodinu (a přinesla mým rodičům tolik bolesti!), nýbrž i rodinu mého manžela Joachima Sauera. Stejně jako my na tom byla spousta lidí z Východu i ze Západu. Konečně už nám tihle vojáci nemohli bránit ve svobodném pohybu. Zároveň jsem se ale přistihla při tom, že ve mně rezonuje jeden výraz, použitý vojákem v S-Bahnu: smysl existence. Jak to s ním po této noci bude ve vztahu k mému životu, k rodině, přátelům, kolegům? Jakou váhu budou mít v budoucnu naše zkušenosti, vzdělání, kompetence, výkony, soukromá rozhodnutí? Bylo mi třicet pět let. Teprve pětatřicet? Anebo už pětatřicet? Co obstojí a co ne?

Přišla jsem na svět 17. července 1954 v Hamburku jako první dítě Herlind a Horsta Kasnerových. Můj otec se narodil v roce 1926 v Berlíně jako syn Ludwiga Kazmierczaka, který pocházel z Poznaně a začátkem dvacátých let se přistěhoval do Berlína, a jeho manželky Margarete. Dědeček byl policista, babička, původem z Berlína, švadlena a žena v domácnosti. V roce 1930 si rodina nechala změnit polské příjmení na německé Kasner a můj otec se od té doby jmenoval Horst Kasner. Dědeček Ludwig Kasner zemřel už v roce 1959, já sama si ho nepamatuji.

Moje matka Herlind se narodila v roce 1928 v Gdaňsku-Wrzeszczi jako první ze dvou dcer učitelského páru Williho a Gertrud Jentzschových. Její matka, která pocházela z východopruského Elbingu, se svého povolání po narození dítěte vzdala.

Matčin otec, můj dědeček Willi, dokázal rodině jako učitel přírodovědných předmětů a ředitel reálného gymnázia v Gdaňsku zajistit určitý blahobyt. Žili, jak se dnes říká, ve středostavovských poměrech. V roce 1936 se rodina měla stěhovat z Gdaňsku do Hamburku, otci nabídli místo ředitele jednoho hamburského gymnázia. Všechno bylo připraveno, pronajali si tam byt, najali stěhovací firmu. Pak dědeček onemocněl hnisavým zánětem slepého střeva a žlučníku. Zemřel, protože tehdy ještě neexistoval penicilin, který by ho zachránil.

Babička a její dvě dcery byly nyní odkázány samy na sebe. Navzdory tomu se přestěhovaly do Hamburku do velkého bytu, který si rodina pronajala v Isestrasse. Sužovaly je finanční problémy, což předtím nepoznaly. Babička sice pobírala vdovský důchod, ale její dosavadní život se zhroutil. Dlouho se oblékala výhradně do černého a žila v neustálém strachu o dcery. Když se nevrátily domů tak, jak bylo domluveno, celá vyděšená je vyhlížela z balkonu.

V létě 1943 Hamburk těžce zasáhly britské a americké nálety, což se týkalo i domu, kde bydlela moje rodina. Babička město s oběma dcerami opustila. Nejprve se odstěhovaly do vesnice Neukirchen v regionu Altmark, kde žila jedna z babiččiných sester s rodinou, na podzim 1943 pak do Elbingu, babiččina rodného města ve Východním Prusku. O pouhých několik měsíců později, v létě 1944, se však vrátily do Neukirchenu. Odtamtud mou matku poslali do berlínské školy Westend, přesunuté do Písku v dnešním Česku. Po konci války se dobrodružnou cestou dostala zpátky k matce a sestře do Neukirchenu. Od konce března 1945 až do jejího návratu do vesnice v říjnu 1945 o ní její rodina neměla žádné zprávy. Matce bylo tehdy teprve sedmnáct let a často vzpomínala, jak se bála, že ji znásilní sovětští vojáci, které cestou potkávala.

Otcův život ovlivnila válka ještě výrazněji. Se svým otcem, mým dědečkem Ludwigem, často po večerech pod peřinou potají poslouchali rádio BBC, aby měli informace o postupu fronty. Dědeček byl už během války přesvědčený, že Německo prohraje – a že prohrát musí. V květnu 1943 otce odvedli jako pomocníka protiletecké obrany, po dosažení osmnácti let se v srpnu 1944 stal vojákem a na jaře 1945 ho po bombardování zavalily trosky. Po skončení války se v Dánsku nakrátko dostal do britského zajetí. Když se v srpnu 1945 vrátil do Německa, bylo už vítěznými mocnostmi rozděleno na okupační zóny. Odešel k příteli do Heidelbergu, kde si dodělal maturitu a v roce 1947 začal pod vlivem válečných zkušeností, jak později vyprávěl, studovat teologii.

Jeho rodiče takové rozhodnutí překvapilo. Dědeček byl sice pokřtěný v katolické církvi a babička byla členkou evangelické církve, nebyli však praktikujícími křesťany. Otce samotného nechali pokřtít ještě jako katolíka, ale v roce 1940 byl biřmovaný v evangelické církvi. Po skončení války a hrůzách, které přinesl nacionální socialismus, byl můj otec přesvědčen, že k novému začátku je zapotřebí mírová etika. Ta pro něj vyrůstala z křesťanské víry. Rozhodl se proto studovat teologii v tehdejších západních okupačních zónách. Od samého začátku spojoval studium s plánem vrátit se následně do tehdejší sovětské okupační zóny. Zastával názor, že lidé jako on jsou tam zapotřebí. Myslím, že se to dá nazvat posláním.

V roce 1949 otec pokračoval ve studiu v Bethelu a dokončil ho v roce 1954 vikariátem v Hamburku. S matkou se seznámil v roce 1950 na akci pořádané Evangelickou studentskou obcí, kde oba fungovali jako důvěrníci, tedy zvolené kontaktní osoby pro ostatní studenty. Matka studovala v Hamburku angličtinu a latinu, později chtěla pracovat jako učitelka na gymnáziu. Přátelé ze studentské komunity jí žertem přezdívali Mercedes, protože toužila stejně jako její matka mít vlastní auto, co největší a nejrychlejší.

Když se moji rodiče 6. srpna 1952 vzali, pro matku to znamenalo, že bude následovat svého muže, až uskuteční svůj plán vrátit se do berlínsko-braniborské církve4, tedy do NDR, která vznikla o tři roky dříve. Toto rozhodnutí pro ni nebylo vůbec snadné, ale učinila ho z lásky a mělo pro ni závažné důsledky.

Ta chvíle nadešla v roce 1954. Tento rok je pro mnohé z nás, ne-li pro naprostou většinu, spojen s „bernským zázrakem“: reprezentace Spolkové republiky Německo vyhrála mistrovství světa ve fotbale. Pro mou rodinu to však byl rok, kdy se rodiče přestěhovali ze Spolkové republiky Německo do Německé demokratické republiky, z Hamburku do Quitzowa, obce v braniborském regionu Prignitz, necelých sto padesát kilometrů severozápadně od Berlína. Tam byla otcova první farnost. Dorazil na místo dřív než matka, ta jej následovala o něco později se mnou v přenosné dětské tašce. Bylo mi šest týdnů. Uběhl pouhý rok od lidového povstání se stávkami a politickými demonstracemi, které v NDR 17. června 1953 brutálně potlačily sovětské tanky, a jen o několik let později následovala další rána v podobě stavby berlínské zdi, jež hluboce zasáhla miliony Němců včetně naší rodiny. Mezitím jsme se však s rodiči v novém prostředí zabydleli.

Měli jsme pomocnici v domácnosti. Jmenovala se paní Spiessová a do Quitzowa přišla z Východního Pruska spolu s otcovým předchůdcem. Po jeho odchodu do důchodu pracovala dál pro mé rodiče. Naučila je všechno, co bylo třeba vědět o životě na venkově. Otec musel dojit kozy, matka se naučila vařit kopřivy a spoustu dalších věcí, které jako městské dítě neznala. V rodině se často vyprávělo, jak si do manželství přinesla bílý koberec a zpočátku se chtěla i v Quitzowě držet hamburského zvyku, že se návštěvy nemusí zouvat, dokonce ani sedláci z vesnice, když si přišli promluvit s mým otcem. Často za ním přicházeli se svými starostmi, protože začalo období nucené kolektivizace; mnozí z nich kvůli tomu později odešli na Západ. Kdykoli si sedláci chtěli před vstupem do domu zout boty, protože věděli, jaké stopy na bílém koberci zanechají, prohlásila matka: „Jen to nechte být.“ A tak šlapali po bílém koberci zašpiněnými podrážkami. Časem se matka svého hamburského zvyku vzdala a nechala návštěvy, aby se zouvaly. Přijala Quitzow za svůj domov. Sama nemám na Quitzow žádné přímé vzpomínky, všechno znám pouze z vyprávění rodiny.

Úplně jiné je to s Templinem. Rodiče se do tohoto městečka v braniborském regionu Uckermark, ležícím asi osmdesát kilometrů severně od Berlína, přistěhovali v roce 1957 se mnou a mým bratrem Marcusem, který se narodil v témže roce. Berlínsko-braniborská církev otce jmenovala ředitelem semináře pro církevní službu sídlícího v Templinu, z něhož se později stalo pastorační kolegium. Znamenalo to, že přestal být klasickým farářem. Také matce stěhování otevřelo nové možnosti.

Waldhof

V roce 1964 se narodila moje sestra Irene. Asi od jejích šesti let jsme měly společné oblíbené místo. Nacházelo se na plechovém obložení vikýře v podkroví domu, ve kterém jsme bydleli. Irene byla mrštnější než já a zjistila, že můžeme snadno vylézt z okna a pak si udělat pohodlí nahoře na plechové ploše. Dívaly jsme se odtamtud do korun borovic a pozorovaly, jak se zlehka pohupují ve větru. Mezi stromy mírně klesala pěšina na louku, kterou protínal kanál mezi Templinským a Röddelinským jezerem. V létě jsme na střeše spřádaly plány. Co budeme dělat? Vypravíme se k prameni na louce? Pojedeme se na kolech vykoupat do Röddelinského jezera? Budeme sbírat borůvky v lesích kolem Templinu? Možnosti se zdály být nekonečné. Navzdory věkovému rozdílu deseti let jsme si rozuměly.

Podkrovní vikýř patřil k mému pokoji. Vlastní byt naší rodiny se nacházel o patro níž. Náš dům stál na pozemku takzvaného Waldhofu, který se nacházel na okraji města. Hlavní část areálu tvořilo zařízení pro děti a dospělé s duševním postižením, provozované Nadací Stephanus. Koncepce odpovídala koncepci Nadace Bodelschwingh Bethel. Kromě péče o obyvatele se důraz kladl na terapeutický účinek aktivní a smysluplné práce. Zařízení mělo být maximálně soběstačné a ekonomicky životaschopné. Proto měl Waldhof kromě vlastní kuchyně a hospodářství také zahradnictví, prádelnu, kovárnu a truhlářskou, obuvnickou a krejčovskou dílnu. My děti jsme směly chodit všude a povídat si s různými řemeslníky a s obyvateli s duševním postižením.

Součástí pastoračního kolegia, řízeného mým otcem, byla budova určená k ubytování účastníků kurzů, kde bylo také několik bytů, včetně našeho služebního bytu o sedmi místnostech. Pět z nich se nacházelo v prvním patře, můj pokoj a otcova pracovna byly v podkroví. Byla zde také takzvaná škola, kde se konaly různé akce a studijní kurzy, které vedl můj otec.

I pro matku vyvstaly ve Waldhofu nové úkoly. Dávala například hodiny němčiny a matematiky zaměstnancům církevní správy. Budoucí studenty berlínského Sprachenkonviktu,5 teologického vzdělávacího centra evangelické církve, zase učila řečtinu a latinu, aby je připravila na studium. V průběhu let se však úkoly kolegia stále více soustřeďovaly na další vzdělávání farářů, takže matčino pole působnosti bylo opět omezeno. Nějakou dobu pak pracovala jako otcova sekretářka. Coby manželka faráře nesměla působit ve veřejném školství. Pokud šlo o veřejné vzdělávání, musely být totiž v NDR naprosto vyloučeny jakékoli církevní vlivy. NDR se považovala za ateistický stát.

V rodinném životě panovalo mezi matkou a otcem v podstatě klasické rozdělení rolí, byť si matka ráda představovala, jaké by to bylo, kdyby vyučovala ve škole. Já si tehdy myslela, že by to pro ni znamenalo pouze dvojnásobnou zátěž, protože pak by musela zvládat jak učení, tak domácí práce. Nespatřovala jsem v tom pro sebe žádnou výhodu. Protože matka oficiálně nepatřila mezi pracující – werktätig, jak se říkalo v NDR, tedy nebyla výdělečně činná, nesměli jsme já a mí sourozenci navštěvovat mateřskou školu ani se později účastnit školního stravování. To se mi ovšem vůbec nelíbilo. Teprve v posledním roce školní docházky se mi přece jen podařilo vybojovat si právo docházet do školní jídelny. Příčinou, proč jsem po tom toužila, nebyla ani tak kvalita jídla, jako spíš atraktivita něčeho, co mi bylo dlouho odpíráno. To nic neměnilo na tom, že matka musela po mnoho let vařit den co den pro celou rodinu a samozřejmě také nakupovat.

Z Waldhofu to byly do města a do obchodů asi tři kilometry. Když jsme my děti byly ještě příliš malé na to, abychom pomáhaly, musela matka vozit potraviny domů na kole. Bylo to pro ni fyzicky velmi náročné. Později, když si udělala řidičský průkaz, jí její matka, moje babička z Hamburku, darovala trabant. Stalo se tak prostřednictvím společnosti GENEX, Geschenkdienst- und Kleintransporte, převodní instituce, jejímž prostřednictvím směli západní Němci poskytovat občanům Německé demokratické republiky větší dary, za něž se platilo v západoněmeckých markách. Fakt, že mohla řídit vlastní auto, přestože bylo podstatně menší než model, který jí jako studentce vynesl přezdívku Mercedes, přinesl matce pocit větší osobní svobody. Teď byla mobilní. Využívala toho také k výuce v kurzech angličtiny ve Sprachenkonviktu v Berlíně, což vedlo k občasným třenicím s otcem, který si nerad sám připravoval jídlo. Ale matka byla odhodlaná jít svou vlastní cestou.

Faráři v NDR vydělávali málo peněz, za služební byty však platili pouze malý nájem. Dostávali také materiální podporu ze Západu, takzvanou Bruderhilfe, bratrskou pomoc. V případě naší rodiny to činilo asi sedmdesát západoněmeckých marek měsíčně. Moje babička z Hamburku a po její smrti v roce 1978 moje teta, matčina sestra, se na Bruderhilfe podílely a pravidelně nám posílaly balíky. Pro lidi v Hamburku to byl obrovský organizační úkol, ale pro nás to představovalo neocenitelnou pomoc.

Balíky byly něco výjimečného i v jiném ohledu. Kdykoli jsme je otevřeli, okamžitě jsme si řekli: „Takhle voní Západ.“ Měli jsme na mysli jemnou vůni dobrého mýdla nebo aromatické kávy. Zato Východ silně čpěl čisticími prostředky, leštidlem na podlahy a terpentýnem. Ten pach cítím dodnes.

Oficiální NDR pro mě vůbec byla ztělesněním nevkusu. Místo opravdových přírodních materiálů jen napodobeniny, žádné radostné barvy. Rodiče se snažili najít skuliny, které by jim umožnily tomuto nevkusu uniknout, například prostřednictvím pěkného nábytku z dílen v Hellerau, na který se zpravidla muselo velmi dlouho čekat. Možná i moje současná obliba barevných blejzrů pramení z toho, že mi v každodenním životě v NDR často chyběly jasné barvy.

Otcovo pastorační kolegium využívalo infrastrukturu celého Waldhofu, například kuchyni a dílny nadace Stephanus. Určité úkoly v kolegiu vykonávali rovněž obyvatelé s duševním postižením. Jeden z nich mi obzvlášť utkvěl v paměti. Neúnavně a s nesmírnou trpělivostí světce pomáhal mé matce s nošením dřeva a uhlí. Byla to velmi těžká práce, protože všechny pokoje byly vytápěny kachlovými kamny. Na práci se plně soustředil. Jinak si bez ustání povídal sám se sebou a mně vyprávěl o svém světě údajného železničního zaměstnance. Spřátelila jsem se s ním.

Dokud jsme my děti nemusely chodit do školy, trávily jsme dny většinou venku, pouze s přestávkami na jídlo. Vždycky v poledne a v šest večer rozezněl jeden z obyvatel zvony ve zvonici, která se nacházela na pozemku Waldhofu. I pro nás, farářovy děti, to znamenalo návrat domů, protože v těchto hodinách se jedlo. Jinak jsme se mohly celý den toulat po areálu. To bylo báječné.

Mým dobrým přítelem byl zahradník pan Lachmann. Naučil mě, jak se vypichují sazenice a jak se pěstují rostliny ve sklenících. Mohla jsem se ho na cokoli zeptat a zároveň jsem mu pomáhala se zahradními pracemi. Byla jsem celkem vzato venkovské dítě. Prý jsem jako malá holka dokonce v Quitzowě pila vodu z napáječky pro slepice, když jsem dostala žízeň, a ve Waldhofu mi nevadilo jíst neumytou mrkev přímo ze záhonu.

Na podzim byl mým nejoblíbenějším místem bramborový pařák. Bylo to obrovské vozidlo, které vypadalo jako nákladní vůz s velkým kotlem. Do kotle se sypaly brambory, které se vařily v horké páře, takže se díky tomu mohly brzy po sklizni zpracovat na krmivo. Jako malá jsem při vaření směla sedět v kabině s řidičem. Nádherně to tam vonělo po bramborových polích a bramborové nati a velice mě těšilo ochutnávat měkké brambory.

Ve Waldhofu bydlely i další děti, některé starší a jiné mladší než já. Podnikali jsme spoustu věcí, chodili jsme se koupat, hráli jsme si na slámě nebo vybíjenou. Vždycky se našel někdo, kdo se přidal. Nikdy jsme se nenudili.

3 V českém kontextu je přípustné psaní Východní/Západní i východní/západní Německo; pro tuto knihu byly zvoleny dublety s malým počátečním písmenem, tedy východní/západní Německo a východní Berlín, protože nejde o oficiální názvy tehdejších státních nebo městských celků. Velkým písmenem odlišujeme pouze název Západní Berlín, jelikož ten samostatným správním celkem byl (pozn. red.).

4 Evangelická církev Berlín-Braniborsko, jedna ze zemských církví, které tvoří Evangelickou církev Německa (pozn. red.). 

5 Sprachenkonvikt byl výchovný a vzdělávací institut v tehdejší NDR, spravovaný evangelickou církví. Šlo o teologickou školu zaměřenou na výuku jazyků a přípravu budoucích teologů a církevních pracovníků. V kontextu NDR, kde byla náboženská svoboda omezena, hrály podobné instituce významnou roli v udržování a šíření náboženského vzdělání (pozn. překl.).