Toto vydání bylo umožněno díky licenčnímu ujednání s Amazon Publishing,
www.apub.com, ve spolupráci s Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

What You Do to Me

Copyright © Rochelle B. Weinstein, 2023

Translation © Ada Bartlová, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-478-5

ISBN mobi: 978-80-7689-479-2

Stevenovi, Brandonovi a Jordanovi,

kteří jsou má hudba, mé hvězdy, můj svět,

a

Dougu Cohnovi

Kde slova selžou, hudba promluví.

Hans Christian Andersen

Předmluva

Když jsem napsal „Hey There Delilah“, netušil jsem, jaký bude mít na publikum dopad a kolik fanoušků a posluchačů po celém světě osloví, takže rád vidím, že i po tolika letech má stále odezvu.

Před několika lety jsme si pohrávali s myšlenkou, že bychom na motivy písně vytvořili televizní seriál a dali v něm fanouškům onen pohádkový konec, po němž toužili, takže když za mnou Rochelle přišla s nápadem na nové ztvárnění postav a příběhu, nadchlo mě to. Když vám někdo řekne, že ho vaše umění inspirovalo k vytvoření něčeho krásného, je to jeden z největších komplimentů, jaké můžete jako umělec dostat. Je pro mě zajímavé přečíst si příběh lásky, pro nějž se stala inspirací „Hey There Delilah“. Tato písnička si stále nachází nové cesty do lidských srdcí a mně to přijde bláznivé, neuvěřitelné – a cítím velkou pokoru.

Jestli máte tuto píseň rádi, myslím, že se vám bude opravdu líbit i tato kniha.

Tom Higgenson, Plain White T’s

Prolog

Stadion Orange Bowl, Miami

28. září 1991

V září bylo v Miami hrozné vedro, ale jakmile se ozvaly první tóny známé písničky, Sara se zachvěla. V davu se rozhostilo téměř zbožné ticho, všichni zmlkli v očekávání toho, co si přišli poslechnout. Přestože song neustále hrála rádia, naživo na stadionu plném oddaných fanoušků působil přímo magicky. Sara věděla, že si každá dívka představuje, že písnička vznikla právě pro ni. Všechny si představovaly, jaké je to být takhle milována. Jím.

Sara se dívala, jak objímá mikrofon, a vzpomínala na jeho dlaně na svých tvářích. Na to, jak vyslovoval její jméno. „Kdyby ses cítila osamělá, jsem tady.“ Jednou jí ta slova pošeptal do ucha. „Zavři oči. Poslouchej můj hlas.“ Dívala se na něj a cítila, jak se jí ty pocity vracejí. Představila si, že ho překvapí. Řekne mu, že bez něj nedokáže žít a nezáleží na tom, že jsou každý z jiného světa, ani na tom, čeho by se musela vzdát. Miluje ho. A podle toho, jak zpíval jejich píseň, ví, že i on stále miluje ji.

Když zazpíval poslední slova „co se mnou děláš“, podíval se jejím směrem. Věděla, že přes jasnou záři reflektorů nic nevidí, ale ve tváři se mu mihl výraz, jako by ji poznal.

Usmála se na něho.

Potom se ozvaly výkřiky. A všechno zčernalo.

Kapitola 1

„Levon“ – Elton John

New York

2023

Cecilia Jamesová se posadila v tanečním sálu plném lidí a zároveň už přemýšlela o dalším velkém článku. Tento večer patří minulosti, ale ona byla vždycky o krok napřed. Zatímco ji zakladatel magazínu Rolling Stone představuje a vyzdvihuje její pozoruhodnou kariéru – ona z toho má pocit, jako by jí bylo daleko víc než třiapadesát – v duchu si přehrává rozhovor, který vedla ve výtahu s Chrisem Martinem o jeho zatím ještě nevydaném singlu „Lily of My Dreams“. Lily není Martinova přítelkyně Dakota Johnsonová, a to Cecilii zaujalo. Později se musí spojit s jeho lidmi.

Díky této zvídavosti a vrozené potřebě pochopit všechny písně a všechny příběhy se Cecilia stala miláčkem časopisu Rolling Stone. Před dávnými lety, když jí bylo teprve dvacet šest let, objevila zlatý důl. Náhodné setkání ji dovedlo k pátrání po ženě, jež byla inspirací pro hit „What You Do to Me“. Balada od skupiny High Tide kralovala hitparádám a lámala rekordy, ale pro Cecilii měla i osobní význam. Toužila tehdy odkrýt pravdu a dokázat své schopnosti. Napsala příběh ukrytý v magické písni a vznikl z toho sloupek „Na pozadí“, jedna z nejpopulárnějších rubrik časopisu. Dnes večer má dostat ocenění. Ne za celoživotní přínos; tahle cena neříká „vaše kariéra je skoro u konce“, ale spíš „těšíme se, že se od vás dočkáme ještě něčeho úžasnějšího“. Cecilia dnes obdrží cenu časopisu Rolling Stone „Spotlight“.

Ceciliin sloupek „Na pozadí“ už po dvě desetiletí odhaluje tajemství vzniku písní a dává dohromady múzy, milence i cizí lidi – a tu a tam je od sebe odežene. Ačkoli písnička „What You Do to Me“ neměla v názvu konkrétní jméno, musela pro někoho vzniknout, a redakci se tento nápad zalíbil. Cecilia se usměje při zmínce některých svých nejoblíbenějších odhalených tajemství a pohlédne na svou bývalou šéfku Joan. Claptonova „Layla“, nejromantičtější milostný trojúhelník všech dob; „Lola“ od Kinks a její náhlý zvrat; tajemnější, ale o to provokativnější „Rhiannon“.

Hosté a kolegové z oboru skandují Ceciliino jméno a potlesk ji doprovází až na pódium, kde se postaví za pultík.

Pro tuto příležitost si oblékla pečlivě vybrané safírové šaty a teď upírá zrak na čtecí zařízení a soustředí se na příběh o vášni a ambicích. Na svůj příběh.

Hudba vládla Ceciliinu životu od narození. Měla hojivé účinky, poskytovala útěchu a ta správná slova, kdykoli na to sama nestačila. Její sloupky baví čtenáře, ale především jí daly nejdůležitější životní lekci ze všech – zjistila, kolik tváří může mít jeden příběh a že vztahy ve všech svých mnoha formách znamenají pustit si někoho k tělu, zbavit se strachu a začít důvěřovat.

V sále je šero, jen jeden reflektor míří na její tvář, a přestože by jí mělo být horko, cítí se příjemně a plná síly. Její slova přehluší tiché cinkání příborů, a když se dveře do sálu otevřou a opět zavřou, ostré klapnutí zámku jí málem zastaví srdce.

Přišel. Ví, že je to on. Vždycky ví, kdy dát najevo svou přítomnost. Stojí a poslouchá a Cecilii se po těle rozlévá vlna klidu. Odvrátí zrak od čtecího zařízení a podívá se jeho směrem. „Kdo mohl vědět, jak nás ta píseň ovlivní?“ Zvedne ke rtům sklenici vody schovanou pod pultem. „Omlouvám se. I mně z mých příběhů občas vyschne v krku.“ Muž se ani nepohne. Prostě čeká vzadu jako stín, který Cecilia vidí jen nezřetelně, ale zná každou konturu jeho obličeje i jiskru v očích. Právě díky němu teď stojí na pódiu. Díky němu narazila na ten první příběh, který odstartoval její kariéru. Musela o něj přijít, aby našla sama sebe. A on je teď tady.

Cecilia pronáší svou řeč a publikum zaujatě poslouchá, ale ona je duchem někde jinde. S ním. Vzpomíná na den, kdy se všechno změnilo.

Kapitola 2

„Amanda“ – Boston

Los Angeles

Září 1996

Cecilia Jamesová seděla u svého stolu v redakci Rolling Stone v Century City a pečlivě zkoumala sloupek o Tupacu Shakurovi, jestli v něm nejsou nepřesnosti nebo pravopisné chyby. Článek, který měl vyjít na Halloween – měsíc a něco poté, co Shakur zemřel na následky střelby z auta v Los Angeles –, už teď budil rozruch, protože se hudební průmysl těžce vyrovnával s jeho smrtí.

„Ve dvě za mnou přijď do kanceláře,“ řekla Cecilii její šéfová a vedoucí redaktorka Joan, sotva ráno dorazila, a hodila jí čerstvě vytištěné stránky. Autor článku byl zkušený profesionál a Ceciliiny amatérské poznámky nepotřeboval, ale bylo to součástí její práce. Cecilii to nevadilo, stačilo jí, že může pracovat pro legendární magazín, který kdysi pouštěl na vedoucí pozice jen muže. Jistě, ona zatím měla k vedoucí pozici daleko, ale věděla, že to jednou přijde.

Ceciliin život se až posedle točil kolem Rolling Stone. Byl to jediný časopis, který její rodiče odebírali, a Cecilii přitahovaly lesklé fotky a tajemné tváře. Ostatní děti si prohlížely dětské obrázkové knížky, ale ona listovala stránkami o hudbě a propadala jejich kouzlu. Sotva se naučila číst, vstřebávala vyprávění o válkách, politice a rock’n’rollu, a to, čemu ještě nerozuměla, jí vysvětlil otec. Na stole měla nalepený citát Micka Jonese ze skupiny Clash, který jí připomínal zásadní vliv, jaký časopis měl. Jones řekl, že lidé potřebují méně bojovat a více tančit. Právě tehdy si Cecilia uvědomila, jakou moc má hudba. Uměla změnit svět.

Cecilii se líbilo, jak účinně dokázal časopis působit. Každé číslo zachycovalo podstatu a vývoj hudby a popkultury a stávalo se biblí drobností i faktů, jež promlouvaly k celým generacím. Hudební průmysl míval občas značně skandální pověst: divoké večírky v dekadentním luxusu, pohoršující chování celebrit. Bylo snadné nechat se strhnout. Cecilia jednou šňupala kokain s členy nejmenované navenek dokonale slušné chlapecké kapely, a odolala pokušení skočit do postele s mužem dvakrát starším než ona – a jeho sexy přítelkyní –, protože milovala Peta a nikdy by ho nezradila. Věděla, že by se neměla nechat svést z cesty lehkovážností. Cecilia chtěla být hvězdou. Ne jako její idol Stevie Nicksová, ale našla by si cestu, jak se usadit ve Steviině světě. A potom by o tom napsala.

Cecilia prorazila poté, co si v redakci odsloužila své jako stážistka pro všechno – nosila kávu, vyzvedávala z čistírny kostýmy na focení a zařizovala rezervace v proslulých restauracích, když se ve městě ukázala nějaká celebrita. V tu důležitou chvíli byla zrovna v kanceláři a listovala čerstvým výtiskem čísla z 25. srpna 1994, které mělo na obálce Rolling Stones. V redakci byl zrovna na návštěvě A. J. Ferrell, uznávaný autor z newyorské redakce, a Cecilii padl do rukou jeden z jeho článků. V klidu mu ukázala, že v něm použil frázi „darovaného koně do zubů nekopej“ místo „darovanému koni na zuby nekoukej“. A. J. okamžitě vyletěl. „To je tisková chyba. Nic takového jsem neřekl.“ Následovala prudká výměna názorů a A. J. byl tak naštvaný, že si málem ukroutil hlavu. „Jste jen blbá stážistka, Cecilie,“ prskal. „O psaní nevíte vůbec nic.“

„Ale vím, že se darovanému koni na zuby kouká, nekope se do nich,“ odvětila Cecilia.

To už se celá redakce zastavila a sledovala tu scénu. Dosud si nikdo netroufl Ferrellovi odporovat – stalo se to poprvé.

Nejen že A. J. nakonec ustoupil, ale už také do losangeleské redakce nikdy nepřišel.

Cecilia pak povýšila ze stážistky pracující za minimální mzdu na asistentku, která si mohla dovolit přestat přivydělávat jako servírka.

Cecilia, skloněná nad stolem, dokončila úpravy článku o Shakurovi, který měl přesně ten správný tón a nezaujatě popisoval jeho komplikovaný život. Musela obdivovat, jak se autorovi podařilo postavit vedle sebe nedokonalého člověka se zkušenostmi s vězením a násilným prostředím gangů a nadanou hudební legendu, a přemýšlela, jestli někdy také dokáže takhle skvěle zachytit příběhy. Odložila stránky a zkoumavě se zahleděla na rostoucí hromádky papírů na stole. Dokáže je vůbec někdy všechny vyřídit? Diář měla otevřený na místě s datem, kdy jí naposledy volal táta. Umřela teta Denise a Don si potřeboval promluvit.

Cecilia na to odmítala reagovat, protože ji tetina smrt nijak zvlášť nezarmoutila. Teta byla jejím posledním zákonným zástupcem a chovala se k ní zcela lhostejně, ale Cecilii bylo jasné, že to bude muset dřív nebo později řešit, a s tím i Dona.

„Nech to plavat,“ zašeptala si pro sebe a připomněla si, že pracuje v jednom z nejlepších časopisů na světě. Během těch pár let fotila se Stevenem Tylerem, zpívala karaoke s herci z Přátel a Anthonymu Kiedisovi přinesla toaletní papír na firemní záchod. Vždyť sakra pracuje pro Rolling Stone. Proč ji Don James nutí, aby o sobě pochybovala?

Cecilia nikdy nezapomene na svůj první den v redakci. Vystoupila z autobusu na Avenue of the Stars v losangeleské části Century City a zamířila k moderní budově. Teprve nedávno dostudovala Kalifornskou státní univerzitu v Northridgi a v kožených deskách si nesla výtisky studentského časopisu Daily Sundial z doby, kdy pro něj psala. Obula si úplně nové martensky, na něž šetřila několik týdnů, a k nim si oblékla květované holčičí šaty a koženou bundu ve stylu Courtney Love. V redakci Rolling Stone se přece nemohla ukázat v nudném kostýmku a polobotkách.

U vchodu do budovy si pečlivě překontrolovala svůj odraz ve skle. Odhrnula si blonďaté vlasy z obličeje, zastrčila jeden jemný pramínek za ucho a přetřela si rty ještě jednou vrstvou ikonické rtěnky Vamp od MACu. Vyzařovalo z ní sebevědomí, ačkoli její hnědé oči se zlatými skvrnkami prozrazovaly mládí a špetku nejistoty. Než ale prošla halou a doputovala na recepci ve třicátém patře, pošeptala sama sobě: „Jsi Cecilia Jamesová, sakra. Narodila ses pro velké věci.“

Cecilia Caroline Jamesová přišla na tento svět 30. května 1970, týden po termínu a v době, kdy píseň „Everything Is Beautiful“ od Raye Stevense obsadila první místo ve slavné hitparádě Billboard Hot 100. Ceciliini rodiče milovali hudbu a svého vřeštícího potomka pojmenovali po písničce od Simona & Garfunkela – a po „Sweet Caroline“ od Neila Diamonda –, takže jí hned od narození vtiskli hudbu jako něco důležitého.

Rodina žila v rytmu melodických písní, které zněly jejich domem v Hollywood Hills jako jásot dalšího dítěte. Hudba byla všude, proudila chodbami a jejím hravým a svůdným tónům nebylo možné uniknout. Desky rokenrolových hvězd – Dylana a Janis Joplin – přetékaly z regálů a Cecilia s rodiči si s nimi zpívali do imaginárních mikrofonů. Obývací pokoj provoněný kadidlem byl neustále plný přátel a Ceciliini rodiče vždycky tančili v objetí přímo uprostřed. Není divu, že si Cecilia spojovala hudbu se šťastnými konci.

Ceciliina matka Gloria byla svobodomyslná duše, zlatovlasá hipísačka, která se všude vznášela v oblaku parfému Charlie a v přiléhavých bokových zvonáčích a krátkém proužkovaném tričku, které odhalovalo její ploché břicho. Zářila barvami. Byla přímo nadpozemská, nepolapitelná. Kdykoli Gloria a Don vzpomínali, jak ji počali na Woodstocku, když jim ještě nebylo ani dvacet, Cecilia se ošívala, ale ve skrytu duše tu historku zbožňovala. Když Gloria zrovna nepoletovala po domě jako zářící víla, někdy učila děti ze sousedství na piano. Otec vyučoval zpěv, hru na kytaru a teorii hudby a kompozici na místní univerzitě.

Don James byl osobnost. Byl vysoký a pohledný, měl husté, vlnité, blond vlasy. S Cecilií se dorozumívali tajným jazykem, mluvili ve verších, citovali texty svých oblíbených písniček. Místo pohádkami Cecilii večer uspával vybrnkáváním songů Jamese Taylora, Carole Kingové nebo skupiny Fleetwood Mac. A když nemohla spát, upírali společně zrak na nebe a počítali hvězdy.

Pro Cecilii nebyla hudba jen něčím, co se pouze poslouchá: musela se procítit. Vnímala ji jako šepotající vánek. Melodie byly ruce, něžné a zároveň živočišné, jež ji hladily po kůži a vyvolávaly hluboko uložené emoce. A když rodiče nebyli doma, vymýšlela si k písním příběhy s imaginárními postavami ve skutečném prostředí a podrobně si je zapisovala do deníku. Díky tomu si nikdy nepřipadala osamělá.

Cecilia kdysi věřila, že hlas jejího otce má magickou moc. Domnívala se, že jeho tenor dokáže zahnat zlo a rytmus ji ochrání před nástrahami života. Harmonie, jež z něj vyzařovala, je uklidňovala a dokázala je vytrhnout z nervózních nálad, takže když Don opustil Glorii kvůli Tori, která pracovala v Tower Records, v obchodě s deskami na Sunset Boulevardu, Ceciliin svět se obrátil vzhůru nohama. Od toho dne se pro ni hudba stala paradoxem. Přinášela jí radost spolu s pořádnou náloží bolesti.

Cecilia zaklapla diář a opřela se na židli. Vzpomínky na ni takhle působily. Hrozivě a rušivě se jí vetřely do mysli. Setřásla ze sebe hněv a obrátila pozornost k hromádce nedokončené práce, ale nedokázala myslet na nic jiného, než jestli má Donovi zavolat. Jeho zprávu si uložila do pracovní hlasové schránky. Nepotřebovala si ji pouštět znovu. Dokázala ji zopakovat zpaměti. „Cecilie, drahoušku, tady táta. Don.“ Protože to bylo nutné ujasnit. „Je ti dvacet pět. Už nejsi malá. I když se mi tomu nechce uvěřit. Měli bychom si zvládnout promluvit jako civilizovaní dospělí lidé… O tvé tetě Denise… O… No, vlastně o spoustě věcí. Prosím tě, zavolej mi. Vážně si musíme promluvit.“

Ano, pomyslela si. Musíme si promluvit. O tom, že nevíš, že je mi ve skutečnosti dvacet šest.

Don byl bolavým místem Ceciliina života. Jeden den jim s matkou zpíval zamilované balady a den nato najednou vábil milostnými tóny Tori z obchodu s deskami. Cecilii bylo v té době třináct a fakt, že si její otec založil novou rodinu a přijal novou práci na opačné straně města, byl pro už tak nejistou dospívající dívku zničující. Viděli se jen podle předem domluveného rozvrhu, návštěv navíc postupně ubývalo a přibývalo těch zrušených. Gloria Dona nenáviděla s vášní tak prudkou, že desky létaly vzduchem a lámaly se na kusy. Když hospodyně Daphne, která Cecilii dříve hlídala, souhlasila, že se k nim nastěhuje, vnesla do chaosu trochu řádu a život se poněkud uklidnil. Cecilia měla Daphne ráda, a když šla Gloria večer dřív spát, nebo naopak ponocovala, Cecilia si zalezla k Daphne do postele a dívaly se na televizi, dokud Cecilia neusnula.

A pak matka zemřela. Šestnáctiletou Cecilii to zdrtilo. A rozzuřilo. Jak mi to mohla udělat? opakovala si neustále. Jak mě tu mohla nechat s Donem? A s tou ženskou?

Z hudby, dříve Ceciliina útočiště, se stala zrádkyně. Kdykoli jí v oněch hrozných týdnech po matčině smrti nějaká píseň připomněla šťastnější časy, odmrštila noty, zakázala jim dostat se jí pod kůži. Jejich rodina se rozpadla kvůli hudbě a Cecilia teď trávila dny v tvrdohlavém tichu. Až do chvíle, kdy se jeden učitel studentů zeptal, podle čeho dostali své jméno. Cecilia si vzpomněla na rockové hvězdy, jež byly inspirací pro to její, a s tím i na otisk hudby, který na ní tím rodiče zanechali.

Po matčině smrti se k Cecilii nastěhovala teta Denise a Daphne se opět odstěhovala. Teta Denise byla chladná, zlostná žena, která se vyjadřovala nekonečnými proudy vědomí. Cecilia si začala pouštět rádio hodně nahlas, aby tetino vykládání přehlušila. Hudba se vrátila do jejího života a Cecilia znova začala psát, spřádat slova, jež tančila na stránkách jako třpytivé částečky. Psala o písních, jež slyšela, vysnívala si příběhy skryté v jejich textech a vkládala do nich napětí i naději. Hudba se pomalu, pomaloučku vplížila zpět do jejího zlomeného srdce. Cecilii to postupně obměkčilo, přijala svou ztracenou přítelkyni zpět a odpustila. Odpustila hudbě, že jí připomíná, o co přišla, a také jí odpustila, že ji nutí cítit to, co ostatní cítit nedokážou. Cecilia Jamesová se oddala hudbě. Znovu. Přestože jí chyběl matčin smích a otcova láska, naděje jí ukázala cestu dál. Glorii nebylo možné nahradit, ale hudba mohla nahradit Dona – stejně jako si on nahradil ji.

Cecilia si tiše povzdychla. Dávno se smířila s tím, že Don James nebyl takový, jak si ho představovala. Nebyl žádný rytíř na bílém koni. Jejich vztah visel na vlásku tak tenkém, že byl téměř neviditelný. Cecilia raději investovala energii do kariéry, zasévání semínek, rozrůstání kořenů a vstřebávání všech možných informací o hudebním průmyslu. Manažeři a publicisté ji označovali za „starou hudební duši“ a „encyklopedii vědomostí a maličkostí“. Zvali ji na ty nejlepší večírky, dostávala celé stohy propagačních cédéček a vstupenky, na kterýkoli koncert si zamanula, ale Don James jí vždycky dokázal nějak ukrást kousek štěstí.

Natáhla se pro zarámovanou fotografii na svém stole a zadívala se na matku, která se usmívala do objektivu a jednou rukou objímala Ceciliina útlá ramena. Kdyby ještě žila, měla by z dcery radost. Gloria Jamesová slavila všechny životní okamžiky, každý důležitý milník. Narozeniny se oslavovaly ve velkém, tančilo se na stole a k tomu se třpytily diskokoule, ale stejně důležité byly i deštivé dny nebo výlet do nákupního centra. Gloria by přišla do Ceciliiny kanceláře neohlášená ve svých obrovských slunečních brýlích a s barevnou kyticí v ruce. Nechala by kolovat joint a každému v doslechu by vykládala, jak byla na Woodstocku a že tam počala Cecilii. Dnes už Cecilii ta historka nepřipadala tak trapná. Ach bože, jak jí chybí.

Ceciliin stolní telefon se v ten moment rozsvítil, jako by vycítil její bolest, a začal zvonit. Zvedla sluchátko a v něm se ozvala její nejlepší kamarádka April. Ihned na ni vychrlila novinky o svém synovi a jeho tělesných funkcích a zeptala se, jestli už Cecilia volala Donovi.

„Měla by ses s tím dárcem spermatu, který si říká můj otec, vzít za ruku a uspořádat kurzy rodičovství,“ odpověděla Cecilia a pokusila se vzkřísit vadnoucí orchidej na stole colou ze včera otevřené plechovky.

„Máš jedenáctiletou a devítiletou sestru, CeCe.“

„Jsou nevlastní.“

Zaslechla něco za zády, otočila se a spatřila asistenta Deana. Zakryla mluvítko rukou. „Teď ne, Deane.“

Dean vesele zamával obálkou. „Zvláštní zásilka! Už jsi udělala Johna Hancocka?“ zeptal se dvojsmyslně.

„Počkej, April,“ řekla Cecilia, když Dean vplul do její mrňavé kanceláře a pozdravil vadnoucí orchidej. „Chuděra,“ zašeptal tak nahlas, aby ho Cecilia slyšela. „Ona nemá srdce.“

Položil dokumenty na stůl a ukázal na linku čekající na její podpis, jako by snad neměla oči. Cecilia naškrábala své jméno a omluvila se April, protože Dean stále čekal.

„Co chceš? Dýško? Mazej.“

Dean se odšoural, ale nejdřív zavrtěl zadkem a poslal Cecilii vzdušný polibek.

Cecilia hodila obálku na stále rostoucí hromadu a vrátila se k hovoru s přítelkyní. V tu chvíli z ní vyvřel všechen hněv. „Proč zrovna teď?“ rozzlobila se. „Měl na to léta, aby dal všechno do pořádku.“ Odpovědí jí bylo jen pomlaskávání kojícího se dítěte. „Někdy mi připadá, že jsem si to jen představovala. Že byl Don tak skvělý otec. Pamatuješ si, jak…“

„Pamatuju si všechno,“ řekla April a malý Arthur si na pozadí říhl. April vzdychla a požádala chůvu, která měla zcela jistě vyšší plat než Cecilia, aby Arthura odnesla nahoru a dala ho spát. „Nemůžeš mít obojí, Cecilie. Nemůžeš ho nenávidět, vyčítat mu všechno, co se pokazilo, a potom očekávat, že bude čítankově skvělý otec.“

April se nemýlila, ale kdyby měla Cecilia dítě, nikdy by nenechala vzájemný vztah takhle vyhasnout. Bojovala by do posledního dechu. Bez ohledu na okolnosti.

„Promluv si s ním, Cecilie. Vyslechni ho. Zjisti, co je nového s tetou Denise. Třeba tě překvapí.“ Kdykoli se Cecilia pustila do rozebírání otcových vad, nasadila April přesně tenhle blahosklonný tón. „Musí tě přece unavovat neustále dávat tátovi všechno za vinu.“

„Nemůžeš mu říkat ‚táta‘. Je to urážka každého aspoň trochu normálního otce.“

April ji ignorovala. „Je únavné tě poslouchat. Nic to nemění. Chováš se jako tvá matka.“

„Opovaž se,“ varovala ji Cecilia.

„Víš, že je to pravda. Všechna ta zlost ji zabila.“

Gloria Jamesová zemřela na aneurysma. Protože kvůli Donu Jamesovi zešílela.

„Všechno to v sobě držela, Cecilie, a ty víš, že onemocněla kvůli tomu.“

Cecilia zavrtěla hlavou.

„Pete říká…“

Cecilia jí skočila do řeči. „Ne, April. Peta do toho netahej.“

„Pete je skvělý a ty o něho přijdeš,“ řekla April. „Měla by sis s někým promluvit.“

Aprilina představa pomoci byla drahá terapie, kterou si Cecilia nemohla dovolit. Nenávidět Dona Jamese bylo mnohem účinnější. A víc uspokojující.

„Jste spolu šest let,“ pronesla April, jako by to byla kletba. „Mně stačilo podstatně méně, abych se seznámila s Willem a vzala si ho. A porodila dítě.“ Pak vytasila trumf. „Mladší už nebudeš.“

Cecilia vyplivla limonádu s kovovou pachutí, o niž se dělila s vadnoucí orchidejí. Náhle se jí vybavily vzpomínky na matku a na poslední slova, která Cecilii řekla té osudné noci. Byla by raději, kdyby matčina poslední slova zněla výjimečně a jednoho dne je mohla předat dál svým imaginárním dětem jako něco cenného, ale ve skutečnosti byla zcela obyčejná. Ležely spolu v Gloriině posteli, nenuceně se objímaly a Gloria vykládala nějaké drby o Joan Collinsové ze seriálu Dynastie, přes které se nakonec nějak dostala k Donovi a Woodstocku. Gloria byla ten večer unavená. Začala vzpomínat, hladila u toho Cecilii po vlasech a nemohla přestat mluvit o bývalém manželovi.

Zachvěla se jí víčka a začal se jí plést jazyk. „Byli jsme tak zamilovaní, CeCe. Nejlepší sex, jaký jsem kdy zažila, byl právě na Woodstocku s tvým tátou. Potom ses narodila ty. Bylo mi dvacet, holčičko. Dělej děti, dokud jsi mladá.“ A bylo to. Gloria usnula. Cecilia ji přikryla, dala jí pusu na čelo a odešla do svého pokoje ke své hudbě. Někdy během noci udeřilo aneurysma a šestatřicetiletá Gloria se už neprobudila. Ve dnech po její smrti Cecilia usilovně hledala v mysli poslední slova, a April je teď vytáhla na světlo a připomněla jí, že nesplnila matce poslední přání.

April pokračovala v monologu na téma, že Cecilie nikdy nenajde nikoho tak trpělivého a věrného jako Pete, a varovala ji, že ji opustí, jestli zmešká plánovanou společnou dovolenou, vymluví se na práci a nepřestane se chovat tak nepřátelsky. Protože Cecilia neodpovídala, April se zeptala: „Posloucháš mě?“

Cecilia ji neposlouchala. Právě roztrhla obálku, kterou jí přinesl Dean, a civěla na letenku. Na její jméno. Do Miami. Počítač jí zároveň oznámil, že přišel e-mail, a Cecilia spatřila Peteovo jméno.

Pasy. Dnes. 15 hod.

„Musím jít,“ sdělila April a rychle hovor ukončila.

Letenka znamenala jedinou věc a Cecilii zašimralo v hrudi. Konečně je to tady. Rolling Stone zadává Cecilii Caroline Jamesové první oficiální úkol. Proto ji Joan chce vidět. Cecilia se zachvěla vzrušením. Jenže potom přišel další e-mail.

Vážně se to děje.

Pasové oddělení. Sakra. Podívala se, kolik je hodin; schůzku s Joan měla ve dvě. Za normálních okolností by vyzvednutí pasu zrušila nebo přeobjednala, ale dnes to nešlo. Pete by zuřil. Dovolená se rychle blížila a vyzvednutí nových pasů nebylo možné odkládat.

Představila si Peteův ustaraný pohled a odepsala mu:

Budu tam.

Ještě si nebyla tak zcela jistá, jak to zvládne. Ale pokusí se.

Kapitola 3

„Fanny (Be Tender with My Love)“ –
Bee Gees

Los Angeles

Září 1996

Vedle fotografie Cecilie s matkou stála ještě zarámovaná černobílá momentka Cecilie a Petea. Vznikla v roce 1992, asi rok poté, co spolu oficiálně začali chodit, když Pete fotil protesty v centru Los Angeles pro magazín LIFE. Cecilia trvala na tom, že půjde s ním – uměla být paličatá –, a když potkali rozbouřený, rabující dav, Pete Cecilii objal, odložil svůj drahocenný Nikon a odvedl ji do bezpečí. Fotograf z jiné agentury, který ten chaos také fotil, zachytil Petea a Cecilii v této intimní, zranitelné chvíli a fotografie se nakonec objevila úplně všude, dokonce i v LIFE.

Cecilia zvedla fotku ze stolu a prohlížela si Peteovy oči a to, jak na ni hleděly. Vzpomněla si, jak pevně ji držel a jak bezpečně se cítila v jeho náruči. Blížící se násilnosti na pozadí byly rozmazané, ale jejich postavy v popředí byly ostré a zřetelné.

Večer jí poprvé řekl, že ji miluje.

Nebo něco takového.

Neměli zcela konvenční vztah. Někdy se celé týdny neviděli. On fotil na opačné straně světa, zatímco ona pobíhala po Los Angeles nebo cestovala s Joan do newyorské redakce. Našli si svůj rytmus, přizpůsobili se uzávěrkám článků a fotografií, sladili se s redakčním rozvrhem, a když jejich těla toužila po spojení, někde ušetřili trochu času. Chápali, že mají různé závazky, že ona často pracuje do pozdních hodin a jemu občas uteče některá z jejích akcí, protože potřebuje fotit na nějakém odlehlém místě.

Ale večer po protestech je láska brněla pod kůží a prožitý strach cítili tak hmatatelně, že si nic jiného ani říct nemohli. Ona to vyslovila jako první. Nepodobalo se jí to. Vysprchovali se spolu, smyli ze sebe zbytky odpoledne. On ji líbal na zátylek a při tom do ní pomalu vstoupil. Tvořili spolu zvláštní dvojici. On mluvil jazykem obrazů, ona řečí písní a jejich textů. Když jí pak naléval sklenici vína, kterou vypila až příliš rychle, pustila stereo a on televizi. A jejich světy se střetly.

Celou obrazovku zabírala jejich fotka a z reproduktorů se k tomu ozývala slavná balada „What You Do to Me“ od High Tide.

Cecilia zírala na ten okamžik zachycený navěky a znovu prožívala to, co cítila odpoledne na ulici v Peteově objetí. Na jednu milisekundu se poddala emocím, podvolila se pocitu, že se o ni někdo stará a chrání ji. Stal se její chybějící polovinou. „Myslím, že tě miluju,“ vyhrkla.

Zasmál se.

„Myslím to vážně.“

Přistoupil blíž, ale jeho výraz byl nečitelný. „Opravdu?“

„Ano.“

„Nikdy nemluvíš vážně.“

Také přistoupila o krok blíž a vzájemně si hleděli do očí. „Pete… Miluju tě.“

S odpovědí dlouho neváhal. „To je dobře. Taky tě miluju.“

Pošeptal jí do ucha slova písničky, která hrála v pozadí. „Vidíš, co se mnou děláš?“ Bylo to poprvé, co ho slyšela použít slova nějaké písně pro vyjádření svých citů. Nejen to, ale i jeho dech na šíji způsobil, že Cecilii po celém těle naskočila husí kůže. Podlomila se jí kolena a on ji pevně objal jako na té fotce.

Po tomto něžném vyznání Cecilia vypověděla nájemní smlouvu na svůj byt a oficiálně se nastěhovali k sobě. Ona to považovala za pragmatické. Neuměla řídit auto, a protože z bytu Petea Brentwooda to měla do práce blíž než z toho svého v Santa Monice, ušetřila peníze za veřejnou dopravu. Bude to v pohodě. On bude fotit a ona psát, a společně vytvoří mistrovské dílo. Namlouvala si, že se jejich vztah nemusí měnit, přestože je orámován veršem z písně. A fotografií. Ale přece jen si říkala, jestli dokážou naplnit očekávání, která na ně obojí klade.

Cecilia ráda vzpomínala na první noci po svém přistěhování, kdy oba po žhavém, naléhavém sexu leželi na boku proti sobě a hleděli si do očí. Čína chutnala mnohem lépe, kdykoli se vrátil z focení a podával jí knedlíčky hůlkami rovnou do úst. Vášnivě spolu hráli backgammon a společně luštili křížovku v New York Times. A když jednou v noci zažili své první zemětřesení, tiskli se k sobě v rámu dveří do ložnice a čekali, až otřesy ustanou.

Později ale Cecilia ucítila jiné otřesy, ne tak intenzivní, ale jak jí přibývalo pracovních povinností, nebyla už tak dostupná. Minulý týden zmeškala plánovanou večeři v oblíbené restauraci, a když přišla domů a Pete jí chtěl vyprávět, jak se ten den měl, usnula uprostřed jeho líčení vyčerpáním. Později pocítila dozvuky. Pete, jindy tak chápavý, se teď zdál podrážděný, sice lehce, ale dost na to, aby si toho všimla. Pete chtěl víc. Tohle blikající červené světýlko se spojilo s její nechutí ozvat se Donovi. Otec se ji snažil kontaktovat, ale jí občas připadalo, že by bylo nejjednodušší, kdyby se vůbec neozýval.

Takže ano, možná se chovala trochu nepřátelsky.

Přesně ve dvě hodiny se Cecilia odhlásila z počítače a vtrhla do kanceláře Joan Kadushinové. „Co takhle zaklepat!“ zaječela Joan. Důvod byl zjevný: Ken, nadřízený nejmenované osoby, se spolu s Ceciliinou šéfkou nacházel na brusinkově červeném gauči uprostřed činnosti, kterou nyní musel ukončit, a spěšně si zapnout džíny, zatímco Joan si rychle zatahovala zip na šatech.

„Říkali jste, že se budete zamykat,“ připomněla jim Cecilia, kterou jejich hrátky vůbec neuvedly do rozpaků.

„Zdravíčko, Cecilie,“ zamával Ken, posbíral zbytky oběda a vyhodil je do odpadkového koše. „Jako vždycky máš perfektní načasování.“ Nebylo to poprvé, kdy nachytala svou šéfovou a Kena při činu. Posledně to bylo už v takové fázi, že to vypadalo, že snad bude muset Joan odvézt na pohotovost. Toho obrazu ve své mysli už se nikdy nezbaví.

„Vždycky tě ráda vidím, Kene,“ odvětila. „Už sis nechal odstranit tu bradavici na zadku?“

Plešatému Kenovi zrudly tváře. „Je to tetování, Cecilie.“

„Poznám bradavici na chlupatém zadku, když ji vidím.“ Zasmála se. „I když to trochu připomínalo Tarzana vykukujícího z křoví.“

Joan si nazula lodičky s deseticentimetrovým podpatkem. Měla na sobě zářivě žlutooranžové šaty, které svou barvou kontrastovaly s jejími tmavými vlasy a pokožkou. „Ani jí neodpovídej, Kene. Neměla sex už několik týdnů.“

Cecilia netušila, jak to Joan ví, ale byla to pravda. Tři týdny. Pete ji ten večer překvapil letenkami na dovolenou v Karibiku. Od té doby se pořádně nesešli, protože oba museli pracovat až do večera, a když se konečně svalili do postele, nemohli skoro ani mluvit.

Ken chytil Joan kolem pasu a vlepil jí polibek na ústa. Poté se protáhl kolem Cecilie, ale ještě než odešel, připomněl Joan dnešní naplánovanou večeři.

„Proč na něj musíš vždycky nasazovat?“ zeptala se Joan, zapálila si cigaretu a uvelebila se v jasně oranžovém koženém křesle.

Když byla Cecilia u Joan na prvním pohovoru, kancelář vysoko nad městem s vyhlídkou na panoráma hor se sněhovými čepicemi na severu a centrum Los Angeles na východě jí brala dech. Stěny pokrývala platinová alba. Všimla si podepsaných darů od George Harrisona a Eddieho Van Halena, starožitného fonografu, který Joan stále čas od času používala, a desítek fotografií mladší a milejší Joan s řediteli nahrávacích společností Clivem Davisem nebo Ahmetem Ertegunem.

„Protože je ženatý,“ odpověděla Cecilia a položila Joan na stůl upravený článek o Tupacovi. „Má čtyři děti, Joan. A vnoučata. Myslíš, že by tvou přítomnost ve svém životě vítali?“

Šéfová natáhla z cigarety, což zdůraznilo jemné vrásky kolem jejích úst, a oklepala popel do pozlaceného popelníku s logem Interscope Records. „Tvůj otec se na tobě fakt podepsal.“ Cecilia se nehádala, byla ráda, že šéfová chápe, odkud se její názor vzal.

Cecilia se od začátku zavedla jako asistentka pro všechny, jako oblíbenkyně s vrozeným napojením na hudbu a ochotou učit se nové věci. V pobočce na západním pobřeží byla jen hrstka zaměstnanců, většinou redaktorů a prodejců inzerce, zatímco v New Yorku sídlili ředitelé, hlavní provoz a produkce. Cecilia ráno přicházela jako první a odcházela jako poslední. Hlavu měla k prasknutí nacpanou fakty souvisejícími s hudbou a znala všechny drby z hudebního průmyslu.

„David Lee Roth se chystá oznámit odchod z Van Halen,“ sdělila Cecilia Joan.

Na šéfovou to neudělalo dojem. „Každý, kdo se díval na VMA, viděl jejich velmi veřejný spor.“

„Vím, koho vezmou na jeho místo.“

Joan se napřímila.

„Garyho Cherona.“

„Zajímavé.“ Joan vydechla a kouř vletěl Cecilii do obličeje.

Cecilia rozehnala kouř rukou. Další drb musel Joan zaručeně zaujmout.

„Můj kamarád z Epicu říkal, že Eddie Vedder prý zase začne dávat rozhovory. Když sebou hodíme, můžeme se k němu dostat jako první.“

Joan mlčela. Nechala upadnout popel na stůl a zdálo se, že přemýšlí, komu by ten článek přidělila. Poděkovala Cecilii za informaci a ta nedokázala skrýt zklamání.

„Nedělej na mě psí oči,“ řekla Joan. „Sleduju tě, a to, že nejsem schopná dělat rozumná rozhodnutí ve vztazích, neznamená, že nemám perfektní profesionální instinkt. Umělci tě mají rádi a jejich zástupci také. Po tom článku o Alanis si zasloužíš první velký úkol. Je to tvoje. Gratuluji.“

Cecilia by nejraději vyskočila ze židle a Joan objala, ale ovládla se a nechala si emoce pro sebe. Místo toho se jen zářivě usmívala.

„Přinesl ti Dean tu letenku?“

„Ano.“

Joan si posunula brýle na špičku dlouhého nosu a zalistovala v deskách. „Zrovna jsem se dozvěděla, že budeš v Miami na té vaší sexy dovolené, když mi to přišlo. Nebude ti vadit sejít se s Petem až v Miami? Že bys tam přiletěla den předtím?“

Cecilia si nevšimla data na letence a teď ztuhla. Pete v tom bude hledat nějaký fígl, „výmluvu na práci“, jak říkala April. Polkla a řekla si, že to bude v pořádku. Nějak to vymyslí. On to pochopí, protože musí – je to velký zlom v její kariéře.

„Hraje tam jedna kapela,“ řekla Joan. „Hails. Pamatuješ si moji kámošku Lisu, reportérku z CBS? V té kapele je její syn. Slíbila jsem jí dvoustránku. Kromě toho mají fakt talent.“

„Už jsem o nich slyšela,“ řekla Cecilia. „Přirovnávají je k Radiohead.“

„Hrají v sobotu večer v Orange Bowlu.“ Joan znovu potáhla z cigarety. „Předskakují Oasis. Jsou sice až druzí předskokani, ale i to se počítá. Budeš mít spoustu času na to, abys udělala ten rozhovor, vyfotila pár fotek a stihla naskočit na letadlo a v neděli se sešla s Petem.“

Cecilia přikývla a už se nemohla dočkat, až tyhle novinky Peteovi oznámí. Na jeho reakci na to, že nepoletí spolu, se ovšem netěšila.

„Opravdu ses osvědčila, Cecilie.“ Že by se v Joanině obvyklém ledovém tónu objevila špetka citu? Šéfová málokdy dávala najevo srdečnost. „Vidím v tobě kus sebe. A přestože je to znepokojivé, jsem zatraceně spokojená, že jsem vzala tebe, a ne tu Carly, už ani nevím, jak se jmenovala.“

Obě se zasmály. Carly byla neteř někoho z vyššího postu.

„Takže hezky pojedeš na Floridu a vydáš ze sebe to nejlepší.“

Cecilia souhlasně přikývla. „Zachytím příběh.“

„Zachytíš kouzlo,“ dodala Joan.

Odkašlala si, aby zahnala rozpaky ze vzácného projevu náklonnosti ke své chráněnce. „Takže to bychom měly, ano?“

Cecilia neměla moc času, aby to zpracovala. Podívala se na displej hodin s Moonmanem, maskotem hudebních cen MTV a viděla, že má půl hodiny na to, aby se dostavila na pasový úřad.

Joan típla cigaretu a klepla prsty na stůl, což byl signál, že rozhovor skončil.

Kapitola 4

„Melissa“ – Allman Brothers Band

Los Angeles

Září 1996

Cecilia by nejraději utíkala po chodbě ke svému stolu, ale šla pomalu se zvednutou hlavou a nedala na sobě znát radost. V takových chvílích se jí stýskalo po matce a zároveň nenáviděla otce. Gloria tu měla být, aby se s ní mohla podělit o svou radost. Gloria by se dmula pýchou a zorganizovala by oslavu, kde by se pilo šampaňské a létaly konfety. To, že Don byl naživu, a ona ne, jen přisypávalo sůl do rány. Ten chlap si nezasloužil sdílet s ní její úspěchy.

Jejich vztah nebýval vždycky tak napjatý. Než přišla Tori, byl to milující otec, který na Cecilii lpěl. Byli k sobě připoutáni písní a živeni melodií. Ale když Don odešel, odnesl s sebou i Ceciliinu víru a důvěru. Zůstala věrná své zlomené matce. Muž, který zahrnoval svou dceru láskou a pozorností a snášel jí modré z nebe, byl pryč. Podle toho, jak ho popisovala Gloria, takový stejně nikdy nebyl – byl to sobecký, narcisistický hajzl. Gloriino vyprávění přemalovalo Ceciliiny šťastné vzpomínky a zdůraznilo Donovu absenci. Cecilia se mohla orientovat pouze podle matčiných slov. Glorii zbožňovala a nerada ji viděla tak raněnou a ztrápenou. Při oněch několika vzácných příležitostech, kdy Don přišel, aby vzal dceru někam na večer nebo na víkend, Cecilia předstírala bolest břicha nebo hlavy, aby matku ještě víc nerozrušila.

A pak Gloria zemřela.

Zrovna když se Cecilia chystala přestěhovat k Donovi a jeho nové rodině, přijal Don nabídku učit tři roky v San Diegu a očekával, že se k nim Cecilia připojí. Cecilii ale bylo šestnáct a měla svou hlavu – paličatou a plnou dramatických názorů na to, že se ji chystali vytrhnout z jejího domova a školy a připravit o nejlepší kamarádku April. Nucený život s Donem, Tori a sourozenci, které sotva znala, považovala za formu týrání dětí. Prosila, aby mohla zůstat doma s Daphne. Následovaly bitvy.

Nakonec dospěli ke kompromisu a domluvili to tak, aby měla Cecilia zajištěné zázemí a prostředí, na které byla zvyklá. Tak se stalo, že se do domu nastěhovala Gloriina sestra, teta Denise. Když Cecilia pak za dva roky odmaturovala a ubytovala se na kolejích Kalifornské státní univerzity v Northridgi, Donovi skončilo smluvní období a vrátil se do Los Angeles, kde přijal prestižní pozici na Jihokalifornské univerzitě. Teta Denise se vrátila do své jeskyně.

Cecilia si u stolu posbírala věci a věnovala při tom ještě jeden pohled matčině fotce. Přehodila si kabelku přes rameno a zamířila k výtahu. Litovala, že jí nemůže zavolat, a přemýšlela, na jakou bláznivou výpravu by ji Gloria vzala. Stiskla tlačítko do přízemí a vzpomínala, jak volala Donovi do kanceláře, když ji povýšili.

„Cecilie! Moc rád tě slyším.“ Potom křikl: „Děvčata, ticho. To je vaše sestra Cecilia,“ a beze stopy omluvného tónu dodal: „Máme dnes v práci den věnovaný dcerám. Je všechno v pořádku?“

Dívky pokřikovaly v pozadí. Od otcova odchodu to tak bylo: Cecilia musela soupeřit o jeho pozornost a připomínat mu, že má tři dcery, ne dvě.

„Jo.“ A v tu ránu se zarazila. Volat mu byl hloupý nápad. Měla hned zavěsit. Ale neudělala to. „Povýšili mě.“ A vychutnávala si radost, kterou slyšela v jeho hlase, když řekl: „Jsem na tebe moc hrdý, děvče.“

„Jsem jen asistentka,“ odpověděla. Pomlčela o tom, že se zatím ještě nedostala do tiráže.

„Jsi stvořená k velkým věcem,“ připomněl jí otec.

Bylo to tak. A ona si dovolila pocítit špetku pýchy.

„Možná bychom se mohli vidět. Co se sejít a oslavit to?“

Protože neodpověděla ihned, řekl: „Sakra. Musím jít, holčičko. Za minutu začíná přednáška.“ Děvčata na pozadí vesele švitořila: „Tati… Tati,“ a připomínala tak Cecilii, o co přišla. Položila telefon. Sevřel se jí žaludek a účinek pochvalných slov se rozplynul jako pára.

Po krátké jízdě taxíkem Cecilia vystoupila před budovou pasového oddělení a čekala na Petea. Zahnala vzpomínky na Dona, zadívala se dolů na své tričko s logem Blondie a přemítala, jestli bude vidět na pasové fotografii. Když zvedla hlavu, její přítel právě přecházel přes Wilshire Boulevard směrem k ní. Ráda se na něho dívala. Bylo mu třicet dva, v kapsáčových šortkách a černém tričku vypadal mladistvě a fit, a líbilo se jí, jak se usmívá na cizí lidi na ulici, jako by to byli jeho přátelé. Jakmile ji zahlédl, usmál se ještě víc, a sotva se ocitl dostatečně blízko, přitáhl si ji k sobě.

„Zrovna teď na mě dělala oči taková sexy holka, až jsem přemýšlel, jak vysvětlím své přítelkyni, že jsem zmeškal schůzku na pasovém.“

„To je zvláštní,“ odpověděla Cecilia a nastavila mu tvář k polibku. „Právě se mi stalo totéž s takovým pěkným chlápkem.“

Ruku v ruce vešli do prosklených dveří.

„Máš všechno?“ zeptal se.

Slyšela ho, ale myšlenkami byla jinde, u nového úkolu, který jí přidělili. Rozjela se jí kolečka v hlavě, začala se usilovně točit a ona je nemohla zastavit.

Pete protáhl obličej. „CeCe, vždyť jsme o tom mluvili. Starý pas, formulář. Měla jsi ho vyplnit. Nezapomněla jsi, že ne?“

Ceciliin mozek znenadání zamrzl. Byla si poměrně jistá, že si papíry dávala do tašky.

„Prosím tě, řekni mi, že jsem právě nepřeorganizoval celý svůj den jen proto, abys to celé zkazila.“

Zbledl a spustil paže podél těla. Cecilia zalovila v tašce a modlila se, aby tam ty papíry byly, a jakmile je zahlédla, hned mu je podala. Peteovi se do obličeje vrátila barva.

„Říkala jsem ti, že to myslím vážně,“ pronesla. „Se vším všudy.“

Vynadal jí, že to není vtipné, i když to tak neměla v úmyslu.

„Sluší ti to, když si děláš starosti,“ poškádlila ho, a zapamatovala si, že ho musí večer svést, aby mu to vynahradila.

Po nekonečném čekání žena za přepážkou vyvolala jejich jména a za chvíli už si četla jejich žádosti a zkoumala formuláře.

„Velké Kajmanské ostrovy, Cozumel, Ocho Rios.“ Zvědavě zvedla obočí. „Novomanželé?“

„Ještě ne,“ odpověděl Pete.

Rozpačité ticho, jež následovalo, bylo hlasitější než cvakání ženiny propisky. Slovo manželé zářilo jako neonový nápis. Nebylo to poprvé. Pete nedávno omezil množství zakázek, které přijímal pro LIFE, aby mohl zůstat blíž k domovu – a k ní – a na tohle téma už došlo. Cecilia nebyla jako stážistka a později asistentka tak flexibilní a došlo k několika choulostivým rozhovorům o závazcích a přetrvávajících účincích toho, že ji opustil otec. Teď, když si prodlužovali platnost pasů, aby se mohli vypravit na nejromantičtější ostrovy v Karibiku, Cecilii napadlo, jestli ji tam nechce požádat o ruku. Chvíli o tom přemýšlela a přepadl ji svíravý pocit na hrudi.

Pete se pak ve výtahu zeptal: „Všechno v pořádku?“

„V naprostém.“

Musel se vrátit do práce a ona se na něj usmála a pohladila ho po tváři. „Opravdu tě miluju, Pete.“

„Proč mi to zní jako omluva?“

Toužila se mu s tou velkou novinou svěřit. V uplynulé hodině nedokázala myslet na nic jiného – teď tedy myslela ještě na tu žádost o ruku –, protože on z toho bude mít také radost. Její jméno pod jejím prvním článkem. Cecilia Caroline Jamesová. Už se rozhodla, že použije i své prostřední jméno. Sweet Caroline. A přestože může změna plánů na poslední chvíli způsobit menší zádrhel v jejich cestovním rozvrhu, na té lodi, kde si zamluvili kajutu s výhledem na oceán, nakonec bude. Ale něco jí v tom zabránilo, a pak se oba se vrátili do práce, a později se milovali, pohybovali se ve stejném rytmu a byl to krásný pocit, skutečně krásný, a ona litovala, že takhle nemohou zůstat navěky.

Uvelebil se vedle ní a ona ho objala celým tělem.

„Budeme se muset sejít až v Miami,“ řekla nakonec.

Držel ji pevně u sebe, jednou rukou ji objímal kolem ramen a druhou si hrál s jejími vlasy, ale teď jeho prsty znehybněly.

Odlepila se od jeho ztuhlé ruky a vzepřela se na lokti, aby se na něho mohla podívat. „Joan mě dnes povýšila. Dostala jsem první velký článek.“ Technicky vzato se Joan o žádném povýšení nezmínila, ale bylo to automaticky jasné. „Poletím jen o jeden den dřív, ale je to ohromná novina!“

Široce se usmívala, ale on se netvářil úplně nadšeně.

„To je úžasné!“ řekl nakonec.

„Že jo?! Čekala jsem na to tři roky. Tři roky jsem chodila jako asistentka na cizí rozhovory, ověřovala jsem fakta a dělala korektury článků, které nebyly moje. Na tohle čekám celý život.“

Poslouchal ji a očima sledoval její rty. „Jsem na tebe hrdý, Ce. A nepřekvapilo mě to.“

A pak ji políbil.

„To nebylo zrovna vášnivé,“ podotkla Cecilia.

„Opravdu z toho mám neuvěřitelnou radost.“

„Hlavně jsi neuvěřitelně zamlklý.“

Dotýkali se nohama, ale zbytkem těla se od sebe odpojili. „Ta dovolená,“ začala Cecilia, „je důležitá.“ Odhrnula si vlasy, které jí spadly do očí, jako by tím mohla odsunout stranou i jeho obavy. „Budu tam!“

„Víš to jistě? Poslední dobou mám pocit, jako bys byla neustále někde jinde.“ Chvíli čekal. „A jsi, jak bych to řekl…“

„Nepřátelská?“ Napřímila se a seděla na posteli se zkříženýma nohama v tričku na spaní přetaženým přes kolena.