Putin

His Life and Times

Copyright © Philip Short, 2022

Translation © Tomáš Suchomel, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-363-4

ISBN mobi: 978-80-7689-364-1

Úvod

Moskva je dokonce i v dobách, kdy se nic zvláštního neděje, úlem bzučícím pověstmi a spekulacemi. Na jaře a počátkem léta 1999 se však konspiračními teoriemi a zprávami o temných intrikách rozbzučela tak, že ruské přísloví, podle něhož „lež má krátké nohy“, znělo skoro jako vtip.

Prezident Boris Jelcin, politik mohutné postavy, se širokou, ledově působící tváří a bohatou stříbrnou kšticí, měl už za dva roky slavit sedmdesátku. Ruské politice dlouho dominoval, ovšem nyní zjevně churavěl. Před třemi roky mu voperovali pětinásobný bypass, díky němuž se sice vrátil snad až z hranice onoho světa, ale teď ho zdraví znovu zrazovalo a dokonce i z jeho okolí bylo slyšet obavy, že příští zimu by nemusel přežít. A nepřátelé kroužili kolem. Jevgenij Primakov, který vypadal jako jeho nejpravděpodobnější nástupce, byl ještě o dva roky starší. Někdejší ministerský předseda a ještě předtím šéf ruské zpravodajské služby přitom nenechával nikoho na pochybách, že pokud se dostane k moci, zaútočí nejen na zkorumpované oligarchy prosperující v Jelcinově stínu, ale i přímo na kremelské úředníky, o nichž soudil, že nad nimi drží ochrannou ruku. Primakov, obrýlený akademik s výrazem baseta, byl houževnatý, pragmatický konzervativec, který měl podporu ruské nomenklatury, tedy byrokratických elit, i Komunistické strany. Pro členy „Rodiny“, nepočetné skupinky důvěrníků, na něž se Jelcin v rostoucí míře spoléhal (a kteří se spoléhali na něho), by takový výsledek znamenal rozsudek smrti — ne-li doslova, tedy nepochybně politicky a finančně. Jak měsíce plynuly, bylo pro ně stále naléhavější Primakovův vzestup zastavit.

První náznaky blížícího se střetnutí přišly koncem května. Jan Blomgren, zkušený švédský korespondent v Moskvě, se doslechl, že v Kremlu se snaží vymyslet záminku, která by umožnila odsunout volby do Státní dumy, dolní sněmovny ruského parlamentu. Ty se měly konat v prosinci a očekávalo se v nich drtivé vítězství strany Vlast, jejíž členové podporovali Primakova a jeho spojence, moskevského starostu Jurije Lužkova. Blomgren později řekl, že měl tuto informaci potvrzenou ze dvou různých zdrojů, v obou případech s dobrým přístupem k prezidentské administrativě. Jak napsal 6. června v reportáži na stránkách švédského deníku Svenska Dagbladet, uvažovalo se o několika možnostech. Ve dvou z nich šlo o změnu ústavy, buď v tom smyslu, aby větší moc získalo 89 oblastí, z nichž se Rusko skládá,[1] takže by se z něj stala konfederace, spíše než federace, anebo uskutečněním již dlouho probíraného spojení Ruska a Běloruska, přičemž prezidentem nově vzniklé unie by se stal Jelcin, viceprezidentem pak běloruský vůdce Alexandr Lukašenko. V obou případech by bylo zapotřebí sepsat novou ústavu, což by si vyžádalo odklad voleb.

Třetí možností, jak napsal Blomgren, bylo vytvoření situace, která by ospravedlňovala vyhlášení výjimečného stavu. Toho se dalo dosáhnout zinscenováním falešného teroristického útoku, který by byl připsán militantům z kavkazské autonomní republiky Čečensko, nalézající se po větší část předchozího desetiletí ve stavu otevřené vzpoury.[2]

Jen deset dnů nato se objevila další zpráva, tentokrát v ruských novinách Litěraturnaja gazeta. Giulietto Chiesa, její autor, strávil v Moskvě dvě desetiletí jako korespondent l’Unita, deníku Italské komunistické strany, a později La Stampa. Rovněž Chiesa v ní nastolil možnost teroristického útoku, který by mohla zosnovat „tajná služba buď cizí, anebo národní“, aby tak mezi obyvatelstvem rozpoutala paniku.[3] Hlavní moskevské noviny Moskovskaja pravda poté uveřejnily článek nadepsaný „Bouře v Moskvě“. Citovaly se v něm „důvěryhodné kremelské zdroje“ tvrdící, že prezidentská administrativa — s Jelcinovým schválením — načrtla hrubý plán Lužkovovy diskreditace pomocí cílených provokací včetně „teroristických činů (nebo pokusů o teroristické činy)“, jejichž terčem by byly vládní budovy. Cílem bylo přesvědčit Moskvany, že „Lužkov ztratil kontrolu nad situací ve městě“.[4] Plán byl datován 29. června a tisku ho měl údajně předat Sergej Zverev, zástupce šéfa prezidentské administrativy, kterého Jelcin krátce poté propustil.[5]

Tyto zprávy sice nebral skoro nikdo vážně, byl to jen jeden nápěv v dunivé kakofonii moskevských klepů, avšak neunikly pozornosti Eugena Rumera, v té době mladého úředníka washingtonského Ministerstva zahraničí, který s jedním svým kolegou z Kanceláře výzkumu a informací diskutoval o možnosti upozornit na ně někoho ze svých nadřízených. Nakonec se rozhodli tak neučinit: „Usoudili jsme, že to asi nebude na takové úrovni, aby to ospravedlnilo sepsání zprávy na stůl některému z velkých zvířat,“ vzpomínal později Rumer. „Po čase jsem toho docela litoval.“[6]

Výbuchy začaly o dva měsíce později.

První přišel v době večerní špičky v podzemním nákupním středisku na Tverské ulici uprostřed Moskvy, sotva 200 metrů od Rudého náměstí. Malá, podomácku vyrobená bomba byla ukryta v pasáži plné herních automatů nedaleko podniku rychlého občerstvení. Vybuchla 31. srpna krátce po osmé hodině. Jeden člověk přišel o život a více než tři desítky dalších utrpěly zranění.[7]

Ve tří- až pětidenních intervalech následovaly čtyři další, mnohem silnější exploze. V sobotu 4. září večer vybuchla bomba — ukrytá v nákladním autě před obytným domem, v němž byli ubytováni pohraničníci a jejich rodiny — v Bujnaksku, šedesátitisícovém dagestánském městečku nedaleko Černého moře, nějakých pětačtyřicet kilometrů od čečenských hranic. O život přišlo 58 lidí a zranění se počítali na stovky. Další nákladní auto, tentokrát ukrývající mnohem silnější trhavinu („dost na to, aby tu část města proměnila v prach“, jak to formulovaly jedny noviny), bylo objeveno o hodinu později, zaparkované před vojenskou nemocnicí. Bombu se podařilo zneškodnit jen několik minut předtím, než by byla explodovala.[8] Následující týden vyletěl do povětří devítipatrový obytný dům na dělnickém předměstí Moskvy. Trhavina, identifikovaná jako hexogen, byla ukryta ve sklepě. O život přišlo 106 lidí a zraněných bylo toho dne téměř 250. Podobný výbuch následoval 13. září na jiném moskevském předměstí — v tomto případě bylo mrtvých 119 a zraněných 200. Potom, 16. září krátce před svítáním, zničil další výbuch obytný dům ve Volgodonsku, městě prostřední velikosti zhruba 900 kilometrů jihovýchodně od Moskvy; zabito bylo devatenáct lidí a 69 dalších utrpělo zranění.[9]

Úřady připsaly útoky čečenským militantům.

Během prvního srpnového týdne odvedl čečenský vojenský velitel Šamil Basajev více než tisícovku bojovníků do sousedního Dagestánu, aby tam podpořili „wahhábismus“ a pokus islámských fundamentalistů o ustavení chalífátu v této oblasti. Invaze se uskutečnila ve stejný čas, kdy se Jelcin rozhodl propustit Sergeje Stěpašina, svého za poslední dva roky už čtvrtého ministerského předsedu. Stěpašin, vysoký státní úředník, strávil ve funkci méně než tři měsíce a Jelcin na jeho místo jmenoval muže, jehož tehdy většina západních diplomatů, pokud o něm vůbec kdy slyšela, považovala za bezbarvého funkcionáře vynikajícího diskrétností, ale jinak vcelku ničím: šestačtyřicetiletého Vladimira Putina.

Mimo kruhy prezidentské administrativy byl Putin skoro neviditelný. Po předchozí rok vykonával funkci ředitele FSB, ruské tajné služby, která nahradila komunistickou KGB, a několik posledních měsíců byl zároveň i tajemníkem Bezpečnostní rady, což je moskevský protějšek Rady pro národní bezpečnost, která funguje v Bílém domě. Veřejným vystoupením se však vyhýbal, rozhovory poskytoval zřídka a v televizi vystupoval jen výjimečně. Poté, co byl jmenován do premiérské funkce, jeho zástupce Nikolaj Patrušev získal uvolněnou funkci šéfa tajné služby. A právě Patrušev, necitelný muž s žulovou tváří, který klel jako dlaždič a o světě za hranicemi Ruska si myslel jen to nejhorší, se tak ocitl v čele vyšetřování vražedných výbuchů.

Bezpečnostní služba FSB už dříve varovala před rizikem, že neklid v Dagestánu může vyústit v teroristické útoky v Moskvě a v dalších městech,[10] a většina Rusů tak zpočátku ochotně přijímala vysvětlení, že pachateli výbuchů musí být Čečenci. Příslušníci tohoto národa, kvůli tmavší barvě pleti často opovržlivě označovaní za „černé“, celá staletí bojovali proti začlenění své země do Ruska a byli cejchováni jako pasáci a překupníci drog. Jejich tvrdošíjná klanová věrnost i pověst nemilosrdných násilníků budila strach, což mělo za následek, že dokonce ani ruským zločineckým skupinám se do střetnutí s čečenskými gangy nijak zvlášť nechtělo. Jak výbuchy pokračovaly, moskevská policie začala agresivně zatýkat a poté vypovídat z města každého, kdo vypadal, že by mohl být kavkazského původu, a nedokázal doložit svou bezúhonnost. Byl to brutální rasový zátah, ale úřady se v panice, která po explozích zavládla, zoufale snažily působit dojmem, že dělají, co je v jejich silách, aby zajistily bezpečí obyvatelstva.

A potom, 22. září, došlo k dalšímu incidentu, který na vládní postup vrhl velmi odlišné světlo.[11]

Alexej Kartofelnikov, šofér autobusu z Rjazaně, provinčního města asi 180 kilometrů jihovýchodně od Moskvy, měl ve středu volno a celý den strávil na své dače, kde na zahrádce okopával zeleninu. Když se nedlouho po osmé večer vracel domů, už se smrákalo. Před svým domem na Novoselovově ulici v dělnické čtvrti města plné stromů si všiml bílého žiguli, které mělo poznávací značky narychlo přelepené papírem: parkovalo před vchodem a zdálo se, jako by na něco nebo na někoho čekalo. O kus dál postávala mladá žena a nervózně se rozhlížela. Kartofelnikov se rozhodl zavolat policii. Po chvíli dohadování — nikdo na policejní stanici se nehodlal obtěžovat — nakonec dorazila policejní hlídka. Podezřelé auto už sice mezitím odjelo, ale Kartofelnikovova dcera trvala na tom, aby policisté prohledali sklep domu. A tam, po kotníky ve vodě, našli ve zvýšeném výklenku tři pětapadesátikilové pytle s označením „cukr“ složené jeden na druhém a z toho nahoře vyčnívalo elektrické zařízení s časovačem. Dvanáctipatrová budova byla narychlo evakuována (kromě pěti na lůžko upoutaných invalidů, které ponechali, ať se o sebe postarají, jak nejlépe dovedou). Když se věc rozkřikla, obyvatelé sousedních domů se vyhrnuli na ulici jakbysmet, takže kolem půlnoci už bezmála všech třicet tisíc obyvatel této části Rjazaně postávalo venku anebo se uchýlilo do narychlo zřizovaných útulků ve školách a biografech. Když dorazili pyrotechnici a demontovali rozbušku, konstatovali, že bomba měla explodovat v půl šesté ráno. Přenosný detektor plynů ukázal, že z „cukru“ unikají hexogenové výpary, šlo tedy o stejnou výbušninu, jaká byla užita v Moskvě. Následovalo rozsáhlé pátrání, ale nic jiného už se najít nepodařilo a krátce po svítání bylo tudíž vydáno rozhodnutí, že další nebezpečí nehrozí a obyvatelé se smějí vrátit domů.

Všechno nasvědčovalo tomu, že byla v poslední chvíli odvrácena tragédie srovnatelná s výbuchy v Moskvě, ne-li ještě horší. Rjazaňská služebna FSB oznámila, že zahajuje kriminální vyšetřování předpokládaného útoku, a po městě se rozptýlilo 1 200 jejích příslušníků, kteří se pustili do prohledávání sklepů a suterénů. Policie zveřejnila identifikační portréty mladé ženy, které si před domem všiml Kartofelnikov, a dvou mladých mužů, o nichž očití svědci tvrdili, že je zahlédli v tajemném bílém žiguli. Téhož večera pochválili ministerský předseda Putin a jeho ministr vnitra Vladimir Rušajlo rjazaňské občany za jejich bdělost.

V té době však už začínalo vycházet najevo, že v celém příběhu něco nehraje.

Tři mladí lidé z bílého žiguli byli popisováni nikoli jako Čečenci, nýbrž jako evropští Rusové. Zanedlouho se policisté dozvěděli o podezřelém telefonátu do Moskvy. V té době ještě vyřizovaly meziměstské hovory z ruských provincií spojovatelky, které jim pak občas i naslouchaly. „Hlídky jsou úplně všude,“ tak zněla slova, která toho večera zaslechla rjazaňská spojovatelka. „Rozdělte se a odjeďte odtud každý sám,“ odpověděl hlas na druhé straně linky. Jak se ukázalo, volané číslo patřilo telefonu v Lubjance, moskevském ústředí FSB. Nedlouho poté začal Alexandr Ždanovič, generál FSB v Moskvě, postupně zpochybňovat líčení událostí toho dne, jak je zveřejnila rjazaňská služba FSB: v ruské televizi NTV prohlásil, že zatím není zřejmé, zda pytle skutečně obsahovaly nějakou výbušninu, a další důstojník FSB byl citován v tom smyslu, že celá záležitost také mohla být jen „nejapný vtip“.

Téže noci byli dva z tří podezřelých zadrženi rjazaňskou policií. K úžasu policistů oba předložili legitimace FSB a na příkaz z Moskvy byli okamžitě propuštěni.

A nakonec, v pátek v poledne, více než 36 hodin po nálezu tří pytlů ve sklepě domu na Novoselovově, přišel ředitel FSB Patrušev přímo ze schůzky v Kremlu a sdělil, že k žádnému útoku ve skutečnosti nedošlo a žádné výbušniny na místě nebyly, poněvadž šlo všehovšudy o cvičení FSB, při němž byly použity atrapy. A detektor plynů, který na místě odhalil hexogen, údajně „selhal“.

Pod drtivým tlakem z Moskvy museli rjazaňští, kteří měli s případem něco do činění, chtě nechtě přijmout Patruševovo vysvětlení. Ale škoda už byla natropena.

Rjazaňský incident vrhl dlouhý stín, jejž Vladimir Putin, který se brzy měl stát ruským prezidentem, nikdy nedokázal docela setřást.

Víc a víc Rusů začínalo věřit, že za výbuchy nestáli Čečenci, nýbrž Kreml.[12] Panovalo mínění, že Putin nastoupil do úřadu příliš nedávno a je příliš v Jelcinově stínu, než aby mohl podobnou operaci zorganizovat sám,[13] ovšem prezident a kroužek jeho důvěrníků známý jako „Rodina“, to byla docela jiná otázka. Ti mohli docela dobře zosnovat „strategii napětí“, jak to nazval Giulietto Chiesa, aby tak ospravedlnili vyhlášení výjimečného stavu a dosáhli odkladu voleb do Dumy.

Spekulace o tomto šokujícím scénáři se začaly šířit bezmála okamžitě po Patruševově prohlášení. Moskovskij komsomolec, široce čtený, byť poněkud senzacechtivý bulvár, který už několik dnů předtím s vervou upozorňoval na nesrovnalosti ve vládní verzi událostí, bez obalu prohlásil, že prezidentská administrativa naplánovala „operaci“ určenou k destabilizaci Ruska a po Putinově jmenování ministerským předsedou schválila její zahájení.[14]

Patrušev zveřejnil oficiální popření, v němž prohlásil, že pachateli útoků nebyli „nějací tajemní konspirátoři v Kremlu, nýbrž zcela konkrétní mezinárodní teroristé“.[15] Jenomže to už se stavidla otevřela naplno. Hned druhého dne navázala na tato bulvární nařčení Nězavisimaja gazeta, list moskevské inteligence, který četla značná část liberálního establishmentu. „Vůbec poprvé došlo nyní k tomu,“ psalo se v článku, „že odpovědnost za výbuchy obytných domů v Rusku byla jasně [připsána] rodině prezidenta a osobně premiéru Vladimiru Putinovi“ jako de facto sponzorům a organizátorům výbuchů. Toto obvinění je příliš vážné … než aby mohlo být ignorováno.“[16] O pár dnů později řekl Alexandr Lebeď, penzionovaný generál a někdejší tajemník Bezpečnostní rady francouzskému listu Le Figaro, že si je „téměř jistý“, že režim se na explozích nějak podílel. „Když nechcete přijít o moc,“ prohlásil, „všechny prostředky jsou dobré.“[17]

V zemi, jejíž obyvatelé se během dlouhých staletí naučili očekávat od svých vládců to nejhorší a jejíž média, která se jen o několik let dříve osvobodila z železného sevření sovětské cenzury, měla výrazný sklon směšovat fakta se smyšlenkami, byla ovšem reakce na tato tvrzení flegmatičtější, než by se snad dalo očekávat. Kreml zachoval mlčení a o výjimečném stavu se přestalo mluvit.[18] Deset dní nato ruská armáda, jejíž jednotky se už nějaký čas shromažďovaly u čečenských hranic, zahájila rozsáhlý pozemní útok.

Vedení válečného úsilí se chopil premiér Putin a nesmlouvavý, věcný způsob, jímž se ke konfliktu postavil, měl u většiny Rusů úspěch. Jak jeho autorita rostla, průzkumy veřejného mínění, které si pro své vlastní účely objednávali z Kremlu, ukazovaly, že náskok Primakovovy strany Vlast se před blížícími se volbami do Státní dumy začíná ztenčovat.

Zároveň se však hromadily důkazy, že vláda měla na útocích podíl.

Předseda Dumy Gennadij Selezňov přerušil 13. září neveřejnou parlamentní schůzi, aby veřejnost informoval, že ve Volgodonsku došlo k dalšímu výbuchu. Podivné bylo, že tak učinil tři dny předtím, než tamní obytná budova skutečně vyletěla do povětří.[19] Opozice přispěchala s obviněním, že ho FSB zjevně informovala předčasně. Krátce poté se zjistilo, že pytle — úplně stejné jako ty, jež byly objeveny v Rjazani, rovněž označené „cukr“, avšak údajně obsahující hexogen, byly uskladněny na armádní základně poblíž města.[20] Pokus o ustavení parlamentní vyšetřovací komise Kreml zablokoval[21] a nařídil, aby všechny oficiální dokumenty týkající se rjazaňské záležitosti byly na 75 let zapečetěny.[22] V té době však už Jelcin rezignoval a novým prezidentem se stal Putin. Nemá-li co skrývat, kladli si Rusové otázku, proč tyto dokumenty utajuje?

Eufemismy stranou, Kreml čelil obvinění z organizace hromadné vraždy mužů, žen a dětí pokojně spících ve svých postelích, a to ze špinavých politických důvodů.

Z takového obvinění se tajil dech. Přitom se zdálo, že do sebe všechno zapadá. Během léta kolovaly zprávy, že Kreml plánuje zinscenovat teroristické útoky, z nichž by pak obvinil čečenské vzbouřence. V září teroristické útoky opravdu začaly a opravdu z nich byli obviněni čečenští vzbouřenci. Když byli „teroristé“ chyceni při činu, tedy při líčení výbušnin v Rjazani, ukázalo se, že to nejsou žádní Čečenci, nýbrž příslušníci ruské tajné služby FSB. Veškeré důkazy na první pohled ukazovaly na obludnou chladnokrevnou konspiraci, jejímž cílem bylo dosadit do úřadu předem určeného Jelcinova následníka za cenu stovek nevinných lidských životů.

Nebo snad ne?

Máme-li se pokusit najít na tuto otázku uspokojivou odpověď, bude třeba prozkoumat kousek po kousku všechno, k čemu tehdy došlo.

Každému, kdo pozorněji sledoval Jelcinovo prezidentování, nejspíš pověsti, které se v létě 1999 šířily po Moskvě, připadaly divně povědomé. O tři roky dříve, když měl Jelcin před sebou jiné volby a všichni očekávali jeho porážku, se v Kremlu debatovalo, zda by nebylo vhodné vyhlásit výjimečný stav, aby se hlasování mohlo odložit. Také tehdy se mluvilo o zinscenovaných útocích, jež by daly připsat Čečencům. A také tehdy se po explozích v metru a v trolejbusech okamžitě rozšířily spekulace (jak se ukázalo, nepodložené) v tom smyslu, že jsou dílem nikoli Čečenců, nýbrž vlády. „Cui bono?“ tázal se investigativní týdeník Sobesednik a poznamenal, že čečenští militanti jsou v Moskvě usazeni celé roky — proč by měli s výbuchy čekat „přesně do doby, kdy budou zapotřebí“? Pachatelé těchto útoků, dohadoval se autor článku, by se dali najít v témž oddělení, které je má vyšetřovat — jinak řečeno, v FSB.[23]

Když v roce 1999 vznikla stejná situace, znovu se objevily stejné argumenty.

Z novinářů, kteří psali o pověstech šířících se toho léta, se popisu toho, co se následně opravdu odehrálo, přiblížil nejvíce Jan Blomgren. Chiesa — bez ohledu na to, jak vynikajícím pozorovatelem ruských záležitostí bezesporu byl — neblaze proslul jako konspirační teoretik.[24] List Moskovskaja pravda, na jehož stránkách vyšla Zverevova obvinění, ovládala moskevská radnice, a proto byl (podobně jako jeho sesterské noviny Moskovskij komsomolec) rozhodným podporovatelem volební kampaně starosty Jurije Lužkova a jeho spojence Primakova: Jelcina a jeho nového premiéra očerňoval všemi způsoby a za každou cenu.[25]

Blomgren neměl na věci žádný osobní zájem, což jeho zprávy činilo důvěryhodnějšími — a téhož názoru byla podle všeho i bezpečnostní služba FSB. V listopadu, poté, co Blomgren zveřejnil další článek, v němž ještě více zpochybňoval roli Čečenců v útocích,[26] mu někdo na moskevské diskotéce, kam si toho večera zašel s kolegyní, nasypal do pití drogu. Po návratu domů se zhroutil a probral se teprve po dvou dnech v nemocnici. Když byl propuštěn, zjistil, že si někdo pohrával s jeho počítačem, a chyběla také jedna videokazeta, byť peníze a další cennosti zůstaly na místě.[27] Ať už za tím stál kdokoli, zřejmě se snažil odhalit Blomgrenovy prameny; lze chápat, že bezpečnostní služby takové věci zajímají, i když v jiných zemích by se po nich nejspíš pídily pomocí jiných metod.

Bez ohledu na to, jak sugestivním dojmem musela posloupnost událostí působit (zvěsti o bombových útocích následované o dva měsíce později útoky samotnými), žádný opravdový důkaz jejich souvislosti nikdy předložen nebyl. A v roce 1996 se nakonec ukázalo, že pověsti a následující útoky spolu nesouvisely.

„Později“ neznamená nutně „v důsledku“.

Všech pět útoků z roku 1999 — od bomby v moskevském obchodním centru 31. srpna po volgodonskou explozi z 16. září — se na Západě i v Rusku bere jako jediná řada incidentů. První snad mohl být pokusným výbuchem, jehož cílem bylo zjistit, jak úřady zareagují, anebo mohlo jít o nesouvisející případ, o dílo zločinců, a nikoli teroristů, v němž šlo jen o nějaké místní obchodní zájmy.[28] Avšak pokud spolu zbylé čtyři souvisely, jak se domnívá většina analytiků, vyvstává odtud jedna neodbytná otázka. Oběťmi útoků v Bujnaksku byly rodiny vojáků. Jedna věc je obvinit bezpečnostní službu FSB, případně nějaké její složky, z toho, že životy civilistů obětovala politickým cílům. V ruských dějinách najdeme v tom směru množství precedentů — nejen v období Stalinovy diktatury, ale i v dávnější historii, za cara. Pobili by však příslušníci FSB bez mrknutí oka mnoho desítek svých spolubojovníků a jejich rodinných příslušníků, jen aby někomu zajistili politické následnictví?

Za Stalina snad, v devadesátých letech ne.

Výbuch v Bujnaksku nesl všechny znaky toho, že za ním stojí islámští fundamentalisté z Čečenska nebo (pravděpodobněji) z Dagestánu. Když k němu došlo, jednotky ruské armády se právě chystaly obsadit několik fundamentalistických dagestánských vesnic, které vyhlásily zákon šaría. Radikálové varovali, že jakýkoli pokus v tomto směru povede k odvetě v podobě bombových útoků „po celém Rusku“.[29] Bujnaksk leží nedaleko a obytné domy pohraničníků, jakož i vojenská nemocnice byly snadnými terči.

Pokud byl výbuch v Bujnaksku dílem Čečenců nebo Dagestánců, je představitelné, že by FSB jen o čtyři dny později dokázala v Moskvě rozpoutat sérii explozí, jejichž příprava si nepochybně vyžádala týdny, ne-li měsíce plánování?

Víc než pět tun výbušnin propašovaných do Moskvy a zamaskovaných jako cukr bylo objeveno ve sklepech jiných obytných domů a bezpečnostní služby je zneškodnily dříve, než mohly vybuchnout. Pokud za útoky stály bezpečnostní služby, usilovaly by zároveň o to, aby jim zabránily? Lze jistě argumentovat, že šlo o kamufláž, jejímž účelem bylo ujistit nervózní obyvatelstvo, že úřady dělají svou práci, aby je ochránily, avšak čím složitější je naplánovat operaci, tím víc lidí musí být zasvěceno a tím větší je riziko, že někdo z nich promluví. A ani po dvaceti letech nepromluvil nikdo.

Příslušníci západních tajných služeb dislokovaní koncem devadesátých let v Moskvě mluví jednoznačně: kdyby se na útocích podílela FSB, anebo i jen některé její složky, nebylo by možné utajit je tak dlouho. Mark Kelton, náčelník zastoupení CIA v Moskvě v době, kdy došlo k výbuchům, souhlasí. „Jedna věc, kterou Rusové pochopili a pochopili jsme ji i my na Západě,“ říká, „je, že žádná tajná operace nezůstane tajná natrvalo. To je jeden z důvodů, proč si nemyslím, že to udělali… Když lidé mluví o těchhle rozsáhlých konspiracích, neberu to. Příliš mnoho pohyblivých součástek, příliš mnoho věcí, které se můžou pokazit.“[30] I Richard Dearlove, který stál roku 1999 v čele MI6, a John Scarlett, jeho nástupce, mluví podobně. Jak to formuloval Scarlett, „někdo by začal mluvit. A nezačal.“[31]

Kelton je neoblomný: „Nikdy jsem neviděl žádnou informaci [v tom smyslu], že by to bylo cokoli jiného, než zač to bylo vydáváno, tedy že by nešlo o dílo Čečenců.“ A Dearlove si vzpomíná, že britské tajné služby měly v tomto období Rusko „hodně prošpikované“ — pokud by existovaly jakékoli vážné doklady svědčící o tom, že se na útocích podílela FSB, MI6 by se o nich nepochybně dozvěděla.[32]

Oznámení Gennadije Selezňova, předsedy Dumy, z 13. září, že ve Volgodonsku došlo k výbuchu budovy o tři dny dříve, než k němu ve skutečnosti došlo (tvrzení, jež ruští novináři a opoziční politici dodnes uvádějí jako důkaz intrik FSB[33]), se nakonec dostalo jednoduchého vysvětlení. Večer 12. září ve Volgodonsku opravdu explodovalo výbušné zařízení: o život při tom přišel jeden člověk a dva další byli zraněni. První telegrafní zpráva o tom přišla druhého dne v 10:38 ráno.[34] V té době panovalo přesvědčení, že výbuch je dalším článkem v téže řadě — „Bujnaksk, dvakrát Moskva a teď Volgodonsk…,“ hlásal do světa jeden novinový titulek.[35] A na základě takových informací Selezňov učinil své prohlášení. Když došlo 16. září k druhé, mnohem silnější explozi, Selezňov byl ve věci svého předchozího vyjádření krátce vyšetřován, ale pak se na všechno rychle zapomnělo. Velkou věc z toho udělali až jeho političtí odpůrci o dva a půl roku později, v březnu 2002, když rozpoutali politickou kampaň s cílem připravit ho o křeslo.[36]

Rjazaňský incident se asi jen stěží dočká úplného vysvětlení, dokud nebude odtajněna oficiální dokumentace. I tak lze v celém případě upozornit na výmluvné anomálie, nenápadné jakoby tím, jak jsou každému na očích. Na prvním místě lze jmenovat vysloveně amatérskou neschopnost operativců z FSB, kteří byli provedením akce pověřeni.

Neobratné maskování poznávacích značek auta narychlo přelepených papírem, mladá žena nervózně hlídkující před vchodem do domu, který se měl stát terčem útoku, telefonát na veřejné telefonní číslo ústředí FSB v Moskvě a konečně zatčení dvou ze tří členů skupiny jen několik hodin poté, to všechno vypadá skoro jako z filmové komedie ve stylu Policejní akademie. Z profesionálního hlediska to byl prachmizerný výkon.[37] Pokud FSB nedokázala nic lepšího v ospalém provinčním městě střední velikosti, dá se věřit, že by byla schopna zosnovat masivní výbuchy v Moskvě, kde byla bezpečnost na mnohem vyšší úrovni, a uniknout odhalení?

Gleb Pavlovskij, který v té době pracoval v Kremlu jako volební stratég, ale později se s Putinem rozešel, označuje představu, že za výbuchy stála FSB, za směšnou. „FSB v té době, to bylo něco jiného než FSB dnes,“ říká. „Byla to velmi slabá organizace s nedostatkem personálu v terénu, většina jejích odborníků už v té době dávno odešla… Neexistoval prostě nikdo, kdo by dokázal něco podobného provést. Podle mě by to bylo nemožné.“[38] Alexandr Golc, přední vojenský analytik, souhlasí. FSB byla podle něho v roce 1999 „ve stavu totální degradace“, v důsledku rozpočtových škrtů a opakovaných reorganizací. Dokonce i kdyby chtěla, na to, aby zinscenovala tajnou bombovou kampaň, neměla schopnosti.“[39]

Ale jaký byl v tom případě záměr rjazaňského cvičení? Patruševovu vysvětlení, podle něhož šlo o výcvik a zkoušku bdělosti obyvatelstva, věří jen málokdo. Přesto však mohlo být částečně pravdivé. Pokud exploze nezosnovali v Kremlu, FSB musela být pod velkým tlakem, aby dopadla pachatele a zabránila dalším útokům. Patrušev a jeho zástupci by v tomto případě zoufale toužili získat cokoli, čím by se dalo prokázat, že něco podnikají a blíží se vystopování těch, kdo jsou za výbuchy skutečně zodpovědní.[40]

Někdo, jehož profesionální postoje formovala KGB sedmdesátých let, by simulovaný útok s použitím pytlů označených „cukr“ a úplně stejných jako ty, které obsahovaly hexogen a způsobily výbuchy v Moskvě, považoval za logický začátek. Kontrašpionážní příručky, které se užívaly v době, kdy Patrušev a jeho vrstevníci podstupovali základní výcvik, doporučovaly „operační experimenty“ umožňující důstojníkům „skryté studium… zájmové situace či jevu ve speciálně k tomuto účelu vytvořených podmínkách. [Sem patří i] experimenty reprodukující konkrétní situace [a takové, jež jsou] prováděny s cílem prověřit účinnost kontrašpionážních opatření.“[41]

Máme tu před sebou téměř doslovný popis toho, o čem FSB tvrdila, že se o to snažila v Rjazani. Hloupost — „neuvěřitelná hloupost“, slovy jednoho bývalého vysokého důstojníka KGB — rjazaňské akce spočívala v tom, že cvičení se konalo v obytném domě, kde žili obyčejní lidé, a nikoli v nějaké vládní budově. „Prováděli jsme taková cvičení,“ řekl tento důstojník, „sám jsem se jich účastnil… Jejich cílem bylo vyzkoušet ochranné systémy… Ale terčem byla pokaždé administrativní střediska, ne obytné budovy… Někdo mohl dostat infarkt, lidé mohli propadnout panice a vyskakovat z oken. Kdokoli něco takového vymyslel, zasloužil by si hned zítra vyhodit. V čele zvláštních služeb stojí imbecilové. Říkám to jako profesionál a nejsem jediný, kdo si to myslí.“[42]

Kolik hexogenu pytle v Rjazani obsahovaly, pokud vůbec nějaký, není jasné. Pokud — pro příklad — byly z armádní základny přivezeny prázdné pytle a poté naplněny inertní látkou, mohly v nich zůstat zbytky výbušniny dostačující k tomu, aby je detektor plynů zaznamenal. Roznětka byla sice skutečná, žádná atrapa, když však byla látka z pytlů podrobena zkoušce, k žádnému výbuchu nedošlo.[43]

Většina ostatních argumentů předkládaných ve snaze dokázat, že za výbuchy musela stát FSB, je právě tak pochybná.

Uvádělo se, že kdyby za ně byli zodpovědní Čečenci, dozajista by to veřejně oznámili, ve skutečnosti se však čečenský terorismus vyznačoval tím, že taková oznámení skoro nikdy nezveřejňoval. V listopadu 1996 tak zahynulo 68 lidí následkem podobné exploze obytného domu v Kaspijsku, městě na pobřeží Kaspického moře poblíž dagestánského hlavního města Machačkaly, kde byli podobně jako v Bujnaksku ubytováni pohraničníci se svými rodinami, a k odpovědnosti se nepřihlásil nikdo. Jiní argumentovali, že čečenští bojovníci by zaútočili na armádní kasárna, a nikoli na civilní terče, ale šest měsíců před událostmi v Moskvě zaútočili čečenští teroristé na tržiště ve Vladikavkazu v nedaleké republice Severní Osetie: tehdy zabili 52 lidí a zranili 168 dalších, přičemž skoro všechny oběti byli civilisté. Armádní kasárna byla zkrátka příliš dobře střežena.[44]

Kdyby za výbuchy obytných budov skutečně stála FSB, bylo by logické vydat falešné prohlášení, v němž by se k nim přihlásili čečenští bojovníci, a veřejnost tak ujistit, komu má za ně připisovat vinu. Žádné takové prohlášení se však neobjevilo.

Šamil Basajev po prvním výbuchu v Moskvě údajně prohlásil, že to nebylo „naše dílo, byla to práce Dagestánců“.[45] Snad to byla pravda, ale zásadní rozdíl nikoli: obě skupiny blízce spolupracovaly. Šest týdnů po útocích řekl Putin americkému prezidentu Clintonovi během setkání v Oslo, že ruské tajné služby zachytily zprávu, kterou Basajevův spoluvelitel Chattáb, saúdskoarabský džihádista, adresoval svému spolupracovníkovi na Blízkém východě, v níž se mluví o tom, že „v září jsme udeřili na Rusko v jeho srdci. Takové výbuchy slyšela Moskva naposled za druhé světové války.“[46] Basajev ostatně vydal náležité varování o několik let dřív, když prohlásil, že čečenští bojovníci připravují džihád, který „zahalí svět modrými plameny“ a prostí Rusové v něm budou stejně legitimními terči jako jejich vláda.[47] Později se vysmíval Putinovi, když prohlásil, že ačkoli jeho síly nemají „s výbuchy nic společného, můžeme za ně, příslušným způsobem, přijmout zodpovědnost“.[48]

To, co vypadalo jako neprůstřelné obvinění vycházející ze zdánlivě neotřesitelných důkazů potvrzujících, že Kreml zosnoval ďábelský plán vraždění vlastních občanů, aby se tak vyvolenému kandidátovi otevřela cesta k moci, při bližším zkoumání neobstojí.

Jistě, nelze přesvědčivě dokázat, že nikdo z FSB neměl s výbuchy nic společného. Byť se to zdá nepravděpodobné, není docela vyloučeno, že odborníci na výbušniny z FSB někomu za náležitou finanční odměnu poskytli své profesionální znalosti, podobně jako do krádeže hexogenu z vojenských základen museli být zapleteni nějací armádní důstojníci a nepochybně se našli i policisté, kteří přijali úplatky, aby při průjezdu nákladních aut naplněných „cukrem“ kontrolními stanovišti přivřeli oči.[49] Tak to prostě v Rusku devadesátých let chodilo.

Konkrétní doklady angažmá ruského státu však chybějí.

Celý příběh ožil vlastním životem z úplně jiných důvodů. Kompromat a „černé PR“ — nactiutrhačné materiály, jejichž účelem je vyvolat negativní publicitu — jsou neodmyslitelnou součástí ruských volebních kampaní. Výbuchů v Moskvě se okamžitě chopili Putinovi soupeři jako munice k volebnímu očerňování. Noviny ovládané moskevskou radnicí se nejdřív snažily inkriminovat Putina s Jelcinem[50] a na jaře příštího roku, když se Putin ucházel o prezidentský úřad, se obvinění objevila znovu. Poté je převzal i oliogarcha Boris Berezovskij, který po zhroucení Sovětského svazu pohádkově zbohatl, ale později se s Putinem rozešel a nyní žil v londýnském exilu. Odtud Berezovskij financoval výrobu televizního dokumentu „Atentát na Rusko“ a vydání dvou knih s názvem Jak vyhodit Rusko do povětří a Lubjanskaja prestupnaja gruppirovka [Lubjanská zločinecká skupina], jejichž spoluautorem byl bývalý důstojník FSB Alexandr Litviněnko, později v Londýně zavražděný s pomocí radioaktivního polonia; zprávy o jeho otravě se ocitly na prvních stránkách deníků po celém světě.

Tvrzení, že Kreml (a potažmo sám Putin) zorganizoval výbuchy v obytných domech, padlo na úrodnou půdu. Málokoho v Rusku přesvědčilo nemotorné vládní popírání a následná snaha potlačit informace o celé věci umlčováním svědků, zablokováním oficiálního vyšetřování a nařízením, aby dokumenty byly zapečetěny, všechno jen zhoršila.

O dvacet let později mnozí ruští politici, novináři a političtí komentátoři, a právě tak i jejich protějšky na Západě, zůstávají pevně přesvědčeni, že útoky byly provedeny buď přímo FSB, anebo s jejím tichým souhlasem.[51] Jiní si nejsou jisti, angažmá Kremlu však nevylučují. Přesto je tato představa skoro určitě nepravdivá.[52] Ne proto, že by kremelští stratégové takové metody nutně museli zavrhnout, nýbrž s ohledem na rizika, která byla zkrátka příliš vysoká. Jak to formuluje Alexandr Golc, „kolem Jelcina se sice pohybovali lidé krajně cyničtí, ale nebyli to žádní pitomci. Chápali, že kdyby něco takového mělo někdy vyjít najevo, znamenalo by to konec všeho.“[53]

Celá sága o explozích v obytných domech ilustruje dvě hlavní potíže, s nimiž se musí vypořádat každý, kdo chce proniknout do tajemství Putinova Ruska.

První vystihl historik Richard Hofstadter, který v době vrcholící studené války psal na stránkách Harper’s Magazine o americkém sklonu vnímat každého nepřítele jako „dokonalý vzor zlovůle, svého druhu amorálního supermana — hrozivého, všudypřítomného, mocného a krutého…, [profitujícího] z bídy, kterou působí“.[54]

Když Ronald Reagan charakterizoval Sovětský svaz jako „říši zla“ a když George W. Bush odsoudil Írán, Irák a Severní Koreu jako „osu zla“, mluvili tímto jazykem. Totéž platí i o senátorovi Johnu McCainovi, který Putina označil za „banditu, vraha a zabijáka“.[55] Většina Američanů považuje Vladimira Putina za ztělesnění zla — za „válečného zločince, vražedného diktátora… řezníka,“ jak to formuloval prezident Biden — a víc o něm není třeba říkat. Pokud snad o tom někdo pochybuje, stačí jen uvážit válku, kterou Putin rozpoutal na Ukrajině, aby svrhl tamní vládu, jejímž zločinem v jeho očích bylo, že se snažila navázat těsnější vztahy se Západem. Kdo zastává jiné stanovisko, je Putinovým obhájcem anebo — přinejlepším — tím, čemu se v Německu pohrdlivě říká Putinversteher, „chápač Putina“.

Pro Rusko jsou vztahy s Amerikou mnohem významnější než vztahy s kterýmkoli jiným státem. Po většinu času od padesátých let dvacátého století hleděla Amerika na Rusko stejně, i když v současnosti se to s ohledem na nástup Číny začíná měnit. Amerika a Rusko jsou antinomie, dvě poloviny jedinečného protikladu, jaký ani jedna země s žádnou jinou netvoří. Obě se také považují za výjimečné, což je zaručený recept na neschopnost vzájemného porozumění, ne-li přímo na nepřátelství, bez ohledu na to, kdo zrovna obývá Kreml a Bílý dům.

Evropa následuje americké vedení, i když méně polarizovaným způsobem. Zeměpisně je svému velikému sousedovi blíž a lépe si uvědomuje potřebu nalézt způsoby, jak s ním koexistovat. I Evropa ovšem v Putinovi spatřuje vladaře zkorumpovaného, kleptokratického, autoritářského státu, v němž ti, kdo jsou u moci, mohou své protivníky po libosti vraždit nebo věznit. Základní svobody jsou tam omezovány, média přijímají rozkazy z Kremlu a nepočetná klika miliardářů si žije na úkor zbytku země, zatímco prostí Rusové se musí jaksepatří ohánět, aby vůbec přežili.

Většina toho bude pravda, nikoli však celá pravda. A také se tím nevysvětluje, proč je Putinův režim tím, čím je. Všichni vůdcové národů odrážejí stav společností, z nichž vyvstali — bez ohledu na to, jak nepřijatelné to pomyšlení bývá pro občany zemí, o které jde. Putin v Rusku tak není o nic větší anomálií než Trump v Americe, Boris Johnson v Británii nebo Emmanuel Macron ve Francii. Představuje naděje a obavy, ctižádosti i bolest, ješitnost a hněv významné části ruského obyvatelstva, která mu pravidelně vyjadřuje podporu.

Snažit se přijít na kloub tomu, proč se Putin chová tak, jak se chová, proč se Rusko za jeho vlády stalo takovou zemí, jakou se stalo, a co může přinést budoucnost jak ta blízká, kdy zůstane v čele země, tak i vzdálenější za jeho následníků, k tomu je třeba odložit stereotypy a zkoumat každou informaci takovou, jaká skutečně je, střízlivě a bez předsudků.

A právě v tom spočívá druhá potíž. Normálně má životopisec za úkol vysvětlovat „proč“ a „jak“ v životě člověka, o němž píše: základní fakta zpravidla sporná nebývají. Pro Putina to ovšem často neplatí. Tak jako v případě výbuchů v obytných domech, podrobnější zkoumání odhalují, že obecně přijímané předpoklady jsou zaujaté, zavádějící nebo jednoduše nesprávné. To navíc zapadá do odvěké ruské tradice. Winston Churchill památně popsal kremlologii jako pozorování „rvačky dvou buldoků pod kobercem: zvenčí je všehovšudy slyšet vrčení, a když zpod koberce začnou vylétávat kosti, je zřejmé, kdo vyhrál“. O ruském vládnutí to platí už od šestnáctého století, ne-li ještě dříve. Kreml se svých tajemství vzdává nesnadno. Situace může být sice v obecných rysech jasná, ale ďábel se skrývá v detailech a právě na nich záleží. Když se dostatečně mnoho detailů změní, změní se i celkový pohled.

Čtenáře, kteří doufají, že v knize najdou výtah hanebností ruského režimu, vyprávění, jež následuje, nejspíš zklame, a spokojenější nebudou ani ti, kdo věří, že všechno, co napsali Putinovi kritici, musí být už z definice špatně. Účelem této knihy není ani démonizace Putina (v tom směru si vystačí sám), ani jeho očištění od zločinů, které spáchal, nýbrž zkoumání jeho osobnosti s cílem porozumět, co ho motivuje a jak se stal takovým vůdcem, jakým se stal. Cílem zde není nic víc než předložit, tak úplně a přesně, jak jen to bude možné, fakta jeho života a jeho kariéry, jeho pravdy i jeho lži, úspěchy i nezdary, a nastínit kontext, v němž působí. A tohle všechno bych rád podal dostatečně jasně na to, aby pak čtenáři mohli přijímat své vlastní informované závěry. To je dostatečný úkol.

1. 1 Počet ruských oblastí se v důsledku jejich slučování měnil: z 89 v devadesátých letech na 83 v roce 2014 a 85 — včetně Sevastopolu a Krymu — v roce 2022.

2. 2 Jan Blomgren, Moskva tror inte på tårar: en tidsresa i det nya Ryssland, Ersatz, Stockholm, 2009, str. 108–109 a rozhovor s autorem v Rönninge, nedaleko Stockholmu, 13. října 2017.

3. 3 „Těroristy tože raznyje“ [„Teroristé jsou také různí“], Litěraturnaja gazeta, 16. června 1999. Viz rovněž Gulietto Chiesa, Ruskaja ruletka: čto slučitsja v mire, esli Rossija raspadětsja, Prava čelověka, Moskva, 2002, str. 207–208. Článek z listu Litěraturnaja gazeta, jejž sám Chiesa označil za „skryté varování“, je psán obecným jazykem a možný teroristický útok se v něm do souvislosti s blížícími se volbami neuvádí. V následném článku, který vyšel rovněž v červnu, už Chiesa spekuluje, že by Kreml mohl přivodit zhroucení veřejného pořádku v hlavním městě, aby tak dokázal, že Lužkov nemá situaci pevně v rukou, načež (jako už před ním Blomgren) otevírá možnost unie Ruska a Běloruska, jejíž uzavření by mělo za cíl odklad voleb (30Giorni, č. 6, 1999). Měsíc nato psal Chiesa o možnosti výbuchů v metru, z nichž by se dali obvinit Čečenci v rámci „strategie napětí“ (Russkaja ruletka, str. 208).

4. 4 Moskovskaja pravda, 22. července 1999.

5. 5 Tamtéž, 15. září, a Novaja gazeta, 18. listopadu 1999. Zverev byl propuštěn 3. srpna 1999, poté, co ve funkci strávil necelé tři měsíce.

6. 6 Eugene Rumer, rozhovor s autorem, Washington, D. C., 10. prosince 2018.

7. 7 Kommersant, 1. září 1999; David Satter, Darkness at Dawn, Yale University Press, New Haven a Londýn, 2003, str. 64.

8. 8 Komsomolskaja pravda, 22. září 1999.

9. 9 Takové počty byly alespoň uváděny krátce poté. Později předložil úřad ruského generálního prokurátora jiná čísla: 100 mrtvých a 690 zraněných z 9. září, 124 mrtvých a 700 zraněných z 13. září a 19 mrtvých a 88 vážně zraněných (plus více než 1200 dalších, kteří utrpěli zranění lehčího rázu) z 16. září.

10. 10 Kommersant, 1. září 1999.

11. 11 Následující vylíčení rjazaňského incidentu vychází z informací, které shromáždili John B. Dunlop v knize The Moscow Bombings of September 1999, ibidem-Verlag, Stuttgart, 2012, str. 167–215, a David Satter v knize Darkness at Dawn, str. 67–71.

12. 12 Po explozích v Moskvě zkritizovalo několik novin bezpečnostní služby za neschopnost a za to, že nedokázaly sledovat stopy, které měly k dispozici. Novaja gazeta 13. září napsala, že se jí podařilo získat podrobné informace o plánech explozí a předala je ministerstvu vnitra, ale to její informace ignorovalo. Tři dny poté citovala Obščaja gazeta Konstantina Burového, poslance Dumy, který tvrdil, že se také pokusil předat informace Bezpečnostní radě, byl však odmítnut. Moskovskij komsomolec zašel ještě dále, když se 15. září sarkasticky otázal, zda státní silové složky nebyly „prostě koupeny bandity“. A den nato vyšel na stránkách téhož listu ještě další článek pod titulkem „Bomby sestavené v Kremlu?“, v němž se spekulovalo, že útoky „mohli“ zosnovat „bývalí příslušníci“ zvláštních služeb. Po rjazaňském incidentu začaly ruské noviny ze zodpovědnosti za výbuchy obviňovat Kreml zcela otevřeně.

13. 13 Průzkum veřejného mínění prováděný od 17. do 20. září, tedy po volgodonském výbuchu, ale před rjazaňským incidentem, naznačoval, že v polovině září kladlo 47 procent respondentů vinu za to, že útokům nezabránil, Jelcinovi, kdežto Putinovi připisovalo odpovědnost jen pět procent (Interfax, 25. září 1999).

14. 14 Moskovskij komsomolec, 24. září 1999.

15. 15 Tamtéž, 25. září 1999.

16. 16 Nězavisimaja gazeta, 25. září 1999.

17. 17 Le Figaro, 28. září 1999.

18. 18 Putin v parlamentu 14. září, po druhém ze dvou moskevských výbuchů, prohlásil, že žádný výjimečný stav není potřeba (Interfax, 14. září 1999).

19. 19 Moskovskij komsomolec, 16. března 2002.

20. 20 Novaja gazeta, 13. a 27. března a 3. dubna 2000; Moscow Times, 16. a 21. března 2000; Satter, Darkness at Dawn, str. 30–32. Zda tyto pytle skutečně obsahovaly hexogen, není jisté. Jejich existenci odhalili dva vojáci, kteří v domnění, že obsahují cukr, vzali něco z jejich obsahu, aby si osladili čaj, a jeho chuť shledali odpudivou. Problém s jejich vyprávěním spočívá v tom, že hexogen se ve vodě nerozpouští, a navíc je bez chuti. Je ovšem možné, že byl smíchán s dusičnanem amonným, který opravdu vypadá jako cukr, anebo mohlo jít o nějakou jinou látku než hexogen.

21. 21 Lev Levinson v „Grani vremeni“, Radio Liberty, 5. září 2017, přepis na www.svoboda.org/a/28718520.html.

22. 22 Grigorij Javlinskij, rozhovor s autorem, 19. listopadu 2019.

23. 23 Sobesednik, č. 41, 1996. Článek z pera Vladimira Voronova, jednoho z nejinformovanějších ruských novinářů zabývajících se bezpečnostními službami, je přetištěn i v jeho knize Služba, Centr gumanitarnogo obrazovanija, Moskva, 2004, str. 120–126, zvláště str. 124–125. Během devadesátých let a prvních let nového tisíciletí byl Sobesednik často avantgardním listem, na jehož stránkách vycházely reportáže o citlivých tématech a nebraly si servítky. Později se už zaměřuje na bezpečnější otázky.

24. 24 Později se Chiesa stal členem Evropského parlamentu a v této funkci šířil teorii, podle níž Světové obchodní centrum v New Yorku nezničila letadla unesená teroristy z al-Káidy, nýbrž vyhodili je do povětří jeho zaměstnanci. Právě tak obhajoval představu, že kondenzační stopy za tryskovými letadly zamořují atmosféru jedovatými chemikáliemi, které mají podle tajného plánu zpomalit globální oteplování.

25. 25 Viz Robert W. Orttung, The Republics and Regions of the Russian Federation: A Guide to the Politics, Policies and Leaders, Routledge, Abingdon a New York, 2019.

26. 26 Blomgrenův šéfredaktor v Svenska Dagbladet byl jeho domněnkou, že by Kreml mohl mít s výbuchy něco společného, natolik ohromen, že článek odmítl otisknout a svůj postoj změnil až po protestech Blomgrenových kolegů (Blomgrenův rozhovor s autorem, viz výše).

27. 27 Tamtéž a Moskva tror inte på tårar, pp. 106–108. Jedinou další věcí, s níž se ve svém bytě neshledal, byla trocha šňupacího tabáku, v Rusku tehdy vzácného. Vyšetřovatelé snad mohli mít podezření, že jde o drogu.

28. 28 Téměř o rok později vyšetřovatelé stran povahy výbuchu v obchodním centru stále nedošli k žádnému definitivnímu závěru (televize Rossija, 12. srpna 2000).

29. 29 Citát v Peter Reddaway a Dmitri Glinski, The Tragedy of Russia’s Reforms: Market Bolshevism against Democracy, United States Institute of Peace Press, Washington, D. C., 2001, str. 615–616, pozn. 288. Viz rovněž Robert Bruce Ware a Enver Kisriev, Dagestan, Routledge, New York, 2010, str. 121–155.

30. 30 Mark Kelton, rozhovor s autorem, Washington, D. C., 31. října 2018.

31. 31 John Scarlett, rozhovor s autorem, Londýn, 26. září 2016; Richard Dearlove, rozhovor s autorem, Paříž, 24. června 2016. Skeptici si mohou položit otázku, proč nikdo z FSB nikdy nepromluvil ani o rjazaňské operaci, ovšem na té se podílel jen malý tým operativců a nepočetný podpůrný personál, což kontrolu nad informacemi usnadňovalo. V Moskvě, kde se na půltuctu různých míst našlo několik tun výbušnin, muselo být do celé akce zapojeno mnohem víc lidí. Plukovník Igor Prelin, veterán KGB s třiceti lety služby, se v tom směru vyjádřil kategoricky: „Mravní stránku věci stranou — skutečnost, že by šlo o vraždu našich vlastních lidí… Mluvím teď prostě jako profesionál. Vyhodit ty budovy do povětří…, to by se muselo předem naplánovat, zorganizovat, provést. Muselo by na tom pracovat značné množství lidí. Udržet to v tajnosti by bylo nemožné, zvlášť v naší zemi, kde všechno vždycky prosákne na veřejnost.“ (rozhovor pro Jean-Michela Carrého, 2006) To Čečenci vázaní rodinnými, klanovými a náboženskými loajalitami dokázali udržet věci v tajnosti lépe. Během první ani druhé čečenské války FSB ve snaze proniknout do čečenských sítí nedosáhla prakticky žádných úspěchů.

32. 32 Rozhovory autora s Keltonem a Dearlovem, viz výše.

33. 33 Například Michail Zygar, bývalý šéfredaktor televize Dožď, který šíří svých kontaktů mezi moskevskými novináři vyniká, citoval Selezňovovo prohlášení ještě v roce 2019 jako důkaz, že se FSB na útocích podílela (rozhovor s autorem, Moskva, 21. listopadu 2019). Totéž činila i Marina Litvinovičová, která působila jako poradkyně v Putinově první prezidentské volební kampani (rozhovor s autorem, Moskva, 18. listopadu 2019).

34. 34 Chronika kriminalnych sobytij (PSF), 13. září 1999.

35. 35 Sobesednik, 14. září 1999.

36. 36 Nězavisimaja gazeta, 22. března, a Olga Paškovová, „Dumskoje bolšinstvo vs. Selezňov“, Politkom.ru, 27. března 2000.

37. 37 Mark Kelton upozorňuje na existenci „na Západě občas přijímaného předpokladu, že když Rusové provádějí nějakou operaci, pokaždé jde všechno podle plánu… Ale často [to tak není]. Něco nevyjde, anebo někdo něco zvrtá, něco se nenaplánuje, špatně vymyslí nebo nedomyslí“ (rozhovor s autorem, 31. října 2019). V zájmu spravedlnosti je ovšem třeba uznat, že do nebe volajících chyb se občas dopouštějí také západní tajné služby. Roku 1986 byli dva francouzští agenti vysláni na Nový Zéland, aby tam připravili potopení lodi Rainbow Warrior, která patřila hnutí Greenpeace. Jejich totožnost byla odhalena poté, co zavolali na veřejné číslo pařížského Ministerstva obrany, a oba byli zatčeni. Ruská bezpečnostní služba FSB později prohlásila, že operativci vyslaní do Rjazaně měli rozkaz jednat takovým způsobem, aby budili pozornost, s cílem podrobit zkoušce bdělost místních policejních složek a obyvatel (Soveršenno sekretno, č. 6, 2002). To zní jako ospravedlnění post hoc, ovšem pokud by se opravdu snažili jednat tak, aby byli dopadeni, stěží by se mohli chovat nějak odlišně.

38. 38 Gleb Pavlovskij, rozhovor s autorem, Moskva, 21. listopadu 2019.

39. 39 Alexandr Golc, rozhovor s autorem, Moskva, 20. listopadu 2019.

40. 40 Pokud cvičení autorizoval důstojník pod Patruševovou úrovní, dalo by se tím vysvětlit, proč FSB trvalo více než 36 hodin, než zjistila, k čemu došlo, a vydala veřejné prohlášení. Některé zprávy uváděly, že operaci vymyslel generál Alexandr Tichonov, pozdější náčelník Střediska speciálních sil při FSB.

41. 41 „Protišpionážní slovník“, překl. Vasilij Mitrochin, KGB Lexicon, Routledge, 2002, str. 155 a 413–415. Tato příručka, vydaná počátkem sedmdesátých let, byla používána na Vyšší škole KGB v Minsku, kde Patrušev studoval v letech 1974 a 1975.

42. 42 Plukovník Igor Prelin, který býval na institutu KGB „Rudá vlajka“ jedním z Putinových instruktorů (rozhovor pro Jeana-Michela Carrého, 2006).

43. 43 „Otvet Genprokuratury na děputatskij vopros o vzryvach v Moskve“, 14. května 2002, archivováno na web.archive.org/web/20120210221753/ http://vip.lenta.ru/doc/2002/05/14/prosecutors, a Segodňa, 24. září 1999. Podle zprávy vyšetřovatelů byla váha vzorku, který nevybuchl, 3 kg. Článek v listu Moskovskij komsomolec, který v té době otevřeně obviňoval FSB z odpovědnosti na explozích, dovozoval, že toto množství bylo příliš malé, než aby byl pokus průkazný (25. září 1999), avšak i několik set gramů hexogenu stačí k sestrojení bomb, jaké bývají nastraženy v automobilech.

44. 44 Také vůbec první rozsáhlý teroristický útok Basajevových sil, v Buďonnovsku roku 1995, měl za cíl civilisty. Totéž platilo i o bezmála všech široce publikovaných útocích provedených čečenskými vzbouřenci v době po útocích na obytné domy v Moskvě a jinde. Čečenské útoky na vojenské základny byly spíše výjimkou než pravidlem — a i ty zpravidla mířily na „měkké“ terče, jako byly vojenské nemocnice či ubytovny nebo slabě hlídané policejní stanice a sklady zbraní. V lednu 1996 zaútočili čečenští partyzáni na vojenskou leteckou základnu v Kizljaru v Dagestánu, ale žádný přímý útok na vojenská kasárna nikdy zaznamenán nebyl.

45. 45 Basajev, rozhovor v Lidových novinách, Praha, 9. září 1999, citát v BBC Monitoring, 30. září 1999. Po druhém výbuchu v moskevském obytném domě řekl 15. září telefonující agentuře TASS, že útoky jsou odvetou za ruské bombardování dagestánské vesnice Karamachi. Když FSB po nějakém čase zveřejnila seznam podezřelých, všichni pocházeli z Dagestánu a dalších muslimských republik, z Čečenska však žádný (Moscow Times, 19. února 2000).

46. 46 Memorandum o rozhovoru, „Meeting with Russian Prime Minister Putin“, Oslo, 2. listopadu 1999, Clintonova prezidentská knihovna, dok. 9908099, Box 2578.

47. 47 Viz Elena Pokalova, Chechnya’s Terrorist Network: The Evaluation of Terrorism in the North Caucasus, Praeger, New York, 2015.

48. 48 Rukou napsaný Basajevův vzkaz adresovaný Putinovi, datovaný 30. srpna 2004 a nalezený v Beslanu po masakru rukojmích, který se tam odehrál téhož roku. Byl předložen jako soudní dokument při procesu s Nurpašou Kulajevem v roce 2006 (www.pravdabeslana.ru/zapiska.htm).

49. 49 Jen o několik let dříve byl v Petrohradu zatčen velitel armádního ženijního pluku, načež se u něho v bytě našlo přes 320 kg hexogenu, který hodlal prodat organizované zločinecké skupině (Sankt-Petěrburskije vedomosti, 7. března 1995).

50. 50 Čečenská internetová stránka Kavkaz centr začala publikovat podobná tvrzení 23. září.

51. 51 Patří k nim Grigorij Javlinskij, Andrej Illarionov, Michail Zygar a mnozí další. Na Západě jsou téhož přesvědčení i takoví zkušení pozorovatelé ruských záležitostí, jako je David Satter a Amy Knightová, kteří nepochybují, že odpovědnost Kremlu byla prokázána mimo rozumnou pochybnost.

52. 52 Obrat „skoro určitě“ je nezbytný, poněvadž dokud zůstávají dokumenty vztahující se k případu zapečetěny, nelze dokázat, že v něm FSB skutečně nehrála žádnou roli. Tvrdit tedy nelze nic víc, než že kromě nevýznamných náznaků nebyl zatím objeven žádný důkaz, který by o jejím angažmá svědčil.

53. 53 Golc, rozhovor s autorem, viz výše.

54. 54 „The Paranoid Style in American Politics”, Harper’s Magazine, listopad 1964.

55. 55 Face the Nation, CBS, 11. prosince 2016.

I

Baskovova ulička

Vladimir Putin se narodil v úterý 7. října 1952 v Porodnici č. 6, mezi místními známé jako Sněgirjovova nemocnice, pět minut pěšky od bytu svých rodičů v Baskovově uličce. To je ve skutečnosti široká rovná ulice lemovaná činžáky z devatenáctého století, svého času elegantními, ale v té době už značně omšelými a zchátralými. Jen o pár bloků dál na jih vede Něvský prospekt, hlavní leningradská tepna, až k Zimnímu paláci.[56]

Nemocnice, založená v roce 1771 Kateřinou Velikou, byla nejstarší v Rusku a největší — a údajně nejlepší — v Leningradě.[57] To ovšem neznamenalo nijak moc, v tehdejších ruských porodnicích se nastávající matky obvykle tísnily na špinavých odděleních zamořených šváby, kde podlahu pokrývala krev a výkaly a lůžka znečištěné prádlo. Byly tam vydány na milost a nemilost ošetřovatelkám, které byly nezřídka bezcitné, ne-li vyloženě sadistické. „Šoustat s manželem nebolí, co? Zato když máte porodit děcko, to je najednou naříkání!“ Tak zněla slova porodní asistentky, které si zapamatovala jedna z tehdejších rodiček. Dokonce ani u Sněgirjova se na čistotu příliš nehledělo a o nějakých lécích na bolest nikdo neslyšel. Děti byly prvních 36 hodin po porodu od svých matek odděleny a po týdnu mnohé vážily méně než bezprostředně po porodu. Od začátku to nebylo nic jiného než přežití nejzdatnějších, přičemž jeden novorozenec z padesáti umíral, ještě než byl propuštěn domů.[58] Manželé dovnitř nesměli, takže Putinův otec postával s ostatními muži venku na ulici a doufal, že snad svou manželku alespoň zahlédne někde v okně a dozví se od ní, případně od nějaké jiné ženy, jestli porod proběhl hladce a jestli má syna, nebo dceru.[59]

Jiné tradice byly podobně vytrvalé. Ve městech se už nepoužívaly dětské zavinovačky jako na venkově a místo toho byly novorozené děti „pevně obvázány“, aby se nemohly hýbat, což ovšem znamenalo prakticky totéž. Vládlo přesvědčení, že jinak by se jim „zkřivily“ ruce a nohy.[60] O čtyřicet let později byli členové francouzské delegace v mezitím už přejmenovaném Petrohradě zděšeni, když zjistili, že se v této „středověké praxi“ pokračuje a „nikdo si neklade otázku, jestli je to správně“.[61]

Malý Voloďa, jak ho rodiče pojmenovali, strávil několik prvních týdnů svého života v proutěném koši zavěšeném od stropu, jak bylo zvykem na venkově.[62] Oba jeho rodiče vyrostli nedaleko Tveru na Volze, asi 170 kilometrů severozápadně od Moskvy u dálnice vedoucí do Leningradu. Žili v sousedních vesnicích, které svého času patřily k panství tajného rady cara Alexandra I.; Putinův pradědeček Ivan Petrovič býval jeho nevolníkem. Ivanův syn Spiridon, Putinův dědeček, se v devadesátých letech devatenáctého století přestěhoval do Petrohradu, který tehdy býval hlavním městem Ruska, aby se vyučil kuchařem, a nakonec se stal šéfkuchařem v hotelu Astoria, nejnovějším a nejpřepychovějším ve městě, postaveném v roce 1913 ke třístému výročí romanovské dynastie. Rodina byla zajištěná a žila v bytě na ulici Gorochovaja, kde se jim už o dva roky dříve narodil Vladimir, Putinův otec. K Spiridonovým pravidelným zákazníkům patřil i Grigorij Rasputin, sibiřský mystik, jehož vliv na nového cara Mikuláše II. a jeho ženu carevnu Alexandru nakonec přispěl k jejich pádu. Rodinná legenda vypráví, že když Spirodon vařil pro Rasputina, mnich mu občas jako spropitné nechával zlatou desetirublovou minci.[63] Po revoluci však hotel zavřeli a v jeho prostorách se usadili komunističtí úředníci. Banky zavřeli jakbysmet, takže šetrný Spiridon přišel o veškeré své nemalé úspory. Když ruská Bílá armáda podporovaná evropskými mocnostmi zkusila zadusit nový revoluční režim v zárodku, vypukla občanská válka a bolševický vůdce Lenin rozpoutal obrovskou vlnu teroru proti každému, kdo byl podezírán, že by mohl být kontrarevolucionář. Jeho provedením byla pověřena Čeka („črezvičajnaja komissija“, mimořádná komise), předchůdkyně KGB, a než bylo po všem, bylo povražděno přinejmenším sto tisíc lidí, načež vypukl hladomor, který si vyžádal dalších pět milionů životů. Z Leningradu uprchly dvě třetiny obyvatel, kteří se tam většinou teprve přednedávnem přistěhovali z venkova, zpátky do rodných vesnic. Město se proměnilo v pustinu a po ulicích rostla tráva.[64]

Také Spiridon město opustil a rodinu vzal s sebou do svého rodiště Pominova, maličké vesničky plné křivých domků jako z Chagallova obrazu, táhnoucích se po obou stranách úzké nedlážděné silničky tři hodiny cesty pěšky od Tveru. Tam se jeho druhý syn Vladimir, Putinův otec, seznámil se svou budoucí ženou Marií Ivanovnou Šelomovovou, která žila ve vesnici na protějším břehu řeky. Vzali se v roce 1928, když bylo oběma sedmnáct, a o čtyři roky později se přestěhovali do Petěrgofu, tehdy malého posádkového města, jež vyrostlo kolem paláce Petra Velikého na pobřeží Finského zálivu asi třicet kilometrů západně od Leningradu. Žil tam Mariin starší bratr Petr, který si už předtím vzal Vladimirovu mladší sestru, a oba páry několik let sdílely jedinou místnost. Teprve v roce 1934, když Vladimir absolvoval vojenskou službu, během níž sloužil jako námořník na palubě ponorky Baltské flotily, dostali konečně s Marií svůj vlastní pokoj. Narodily se jim tam dvě děti, Albert, který umřel krátce po narození na černý kašel, a Viktor, který podlehl záškrtu, když mu byly dva roky, v březnu 1942 během blokády Leningradu.[65]

Viktorova smrt dala vyvstat mnoha nezodpovězeným otázkám.

Když německá vojska na konci srpna 1941 postupovala k Petěrgofu, Maria a její malý synek byli sami. Její manžel byl povolán do Rudé armády a nikdo netušil, kde je, anebo zda je vůbec ještě naživu. Další z jejích bratrů, Ivan, námořní styčný důstojník přidělený oblastnímu výboru Komunistické strany, zařídil její přesun do Leningradu a našel jí i místo u příbuzných, kde mohla bydlet.[66] Ve městě však už v té době vládl hlad a Maria jako uprchlík z předměstí nedostávala potravinové lístky, což znamenalo, že neměla jak sama sebe a chlapečka uživit.[67] Ivan se s nimi zpočátku dělil o své vlastní příděly, ale když byl z města odvelen, jejich situace začala být zoufalá.[68]

Co přišlo pak, o tom existují navzájem si protiřečící zprávy. Sám Putin vzpomíná, jak jeho rodiče říkali, že úřady matce proti její vůli chlapce odebraly a umístily ho do sirotčince s tím, že tam bude mít lepší šance přežít zimu, než kdyby byl zůstal s ní.[69] Další verze, která by mohla pocházet přímo od Putinovy matky, vypráví o tom, jak jednoho dne, kdy už byla příliš slabá, než aby se mohla pohnout, „objevily se u dveří dvě mladé ženy. Řekla jim: ‚Vezměte si mého synka. Zachraňte ho.‘ Ty chlapce odvedly s sebou. O několik dnů později se dozvěděla, že zemřel.“[70]

Žádná z verzí není důvěryhodná.

Městské sirotčince nepřijímaly děti mladší tří let, ale Viktorovi ještě nebyly ani dva. V zimě 1941–1942, kdy bylo město obklíčeno Němci a hladomor dosáhl vrcholu, bylo z ulic a z prázdných promrzlých bytů zachráněno kolem 30 000 sirotků, ale ti všichni pocházeli z rodin, kde dospělí zemřeli a nebylo nikoho, kdo by se o ně postaral. A přinejmenším stejné množství bylo ponecháno svému osudu, protože pro ně zkrátka nebylo místo.[71] Podmínky v útulcích byly navíc často zoufalé: personál chovancům kradl jídlo a ložnice se nevytápěly. V některých zařízeních umíralo v prvních týdnech po přijetí jedno dítě z každých šesti.[72] Dokonce i v Moskvě, mnohem lépe zásobované než Leningrad, měly sirotčince špatnou pověst. Jedna matka, kterou kamarádka varovala, že by svou dcerku raději měla vzít domů, po příchodu do ústavu zjistila, že tam děti mají bříška nafouklá hladem a všechny jsou zavšivené.[73]

Vyprávění o dvou tajemných mladých ženách je ještě neuvěřitelnější. V době, kdy celé město (ovšem s výjimkou stranických elit, které byly od začátku do konce války dobře živeny) šílelo hlady a vědělo se, že dochází k případům kanibalismu, by své dítě žádný rodič, jakkoli zoufalý, neodevzdal jen tak cizím lidem.

Vtírá se otázka, zda se za Viktorovou smrtí neskrývá nějaká rodinná tragédie, o níž se nikdo nikdy neodhodlal promluvit. Putin sám se dozvěděl až mnohem později, že jeho bratra pohřbili do hromadného hrobu na Piskarjovském hřbitově společně s 470 000 dalšími, kteří nepřežili blokádu.[74]

Viktorova smrt a možná i výčitky svědomí, které v jeho matce vyvolávala,[75] by mohly vysvětlit, proč byla až chorobně posedlá ochraňováním malého Volodi: trvala na tom, že musí zůstat doma, a sama pracovala v noci, nejprve jako domovnice a později v pekařství, aby tak na chlapečka mohla přes den dohlížet. Putinův otec byl už v této době mistrem v Jegorovově továrně na železniční vagóny, tajemníkem dílenského výboru strany a od léta 1954 i členem továrního stranického výboru, což byla funkce, která mu dávala určitou moc.[76] Místa v jeslích a mateřských školkách nepostačovala a zájemců bylo hodně, ale vzhledem k jeho stranickému postavení by se pro malého Voloďu nějaké jistě bylo našlo, kdyby o ně jeho rodiče projevili zájem.[77] Je tedy zřejmé, že Maria Ivanovna svého synka nechtěla dát z domu. Voloďa přišel na svět, když už nebyla nejmladší (porodila ho jen několik dnů před svými jedenačtyřicátými narozeninami), a tak nehodlala nic riskovat. Ruské školky na počátku padesátých let nebývaly zrovna zářnými příklady proletářské péče o potomstvo dělnické třídy, jak vyhlašovala sovětská propaganda. O rok dříve, než se Voloďa narodil, vypukla v leningradských předškolních zařízeních obrovská epidemie záškrtu, nemoci, na niž zemřel už Viktor, a jen čtyři roky poté následovala epidemie úplavice.[78] Malý Voloďa zůstal tedy doma, jen letní prázdniny trávil u příbuzných své matky nedaleko Pominova a příležitostně také navštěvoval dědečka Spiridona, který tehdy pracoval jako kuchař ve stranickém sanatoriu poblíž Krasnogorsku, severozápadně od Moskvy.[79]

Výsledkem bylo, že Putin byl hýčkané dítě, a přitom vyrůstal i v neobvyklé svobodě. V rámci toho, co si mohla dovolit dělnická rodina v poválečném Leningradě, dělali pro něho rodiče, co bylo v jejich silách, a svého synáčka zároveň ušetřili železné disciplíny sovětských předškolních zařízení, v nichž se hra odedávna pojila s kolektivní odpovědností. Učitelé svým svěřencům vštěpovali jednoduchá mravní přikázání, která by nepůsobila cize ani ve viktoriánské dívčí škole. Dokonce i od tříletých dětí se očekávalo, že po vyučování pomohou uklidit třídu, po jídle sklidit ze stolu a v zimě odhrabat sníh.[80]

Doma nic podobného neznal. Matka ho učila číst, psát a počítat, ale když odešla, mohl jít ven a hrát si na uzavřeném dvoře za domem mezi haldami odpadků, v nichž děti nacházely rozbité nádobí, uzávěry z pivních lahví a další zajímavé věci, a hranicemi dříví na zimu, které se v jejich představivosti měnily v zakleté hrady. Uprostřed stály čtyři vysoké stromy, jejichž kmeny chránila před vandaly železná ohrádka. Rodiče to považovali za bezpečný prostor, kde se o děti nemusí bát.

Platilo to jen částečně, protože starší chlapci utvářeli party, které pak spolu bojovaly o území. Vova, jak mu kamarádi začali říkat, je obdivoval a spolu s dalšími malými dětmi se je snažil napodobovat. Dokud však zůstával ve vnitřním dvoře, mohl si dělat, co chtěl – a zákaz vyjít ven, jak sám přiznal, porušil jen jednou, to když mu bylo pět nebo šest a zlákal ho zvuk prvomájového průvodu, který právě procházel nedalekou Ulicí povstání. Tehdy vyklouzl ven a chvíli sledoval slavnost, užaslý a trochu vyděšený vlastní odvahou.[81]

Takové bylo tedy Putinovo rané dětství, jak o něm sám vypráví a jak na ně vzpomínají jeho vrstevníci.

Existuje ještě jiná, značně odlišná verze, která stojí za zmínku jen proto, jak se podobá kampani, kterou v polovině prvního desetiletí nového tisíciletí v Americe rozpoutali pravicoví konspirační teoretici, kteří tvrdili, že rodný list prokazující, že se prezident Obama narodil na Havaji, je padělaný a budoucí prezident se ve skutečnosti narodil v Keni (případně, podle jiné verze, v Indonésii), a proto nemá právo kandidovat na prezidenta. Ještě v roce 2010, dva roky po jeho zvolení, prohlásilo 25 procent Američanů, že „mají o jeho rodišti pochyby“.[82] A dokonce i poté, co prezident autorizoval zveřejnění úplné dokumentace o svém narození, se 23 procent republikánů — mezi nimiž byl i Donald Trump a další přední osobnosti jako Joe Arpaio, Newt Gingrich, Sarah Palinová nebo Michele Bachmannová — podle průzkumu z následujícího roku nepřestávalo této fikce držet, anebo to alespoň předstírali.[83]

V Putinově případě byla konspirační teorie upředena obratněji. Tvrdilo se, že Maria a Vladimir Spiridonovič byli jen jeho adoptivními rodiči: ve skutečnosti se narodil v městečku Očor na Urale, nedaleko Permu, mladé svobodné matce jménem Věra Nikolajevna Putinová. Později, jak se uvádělo, uzavřela sňatek s gruzínským armádním důstojníkem, jemuž chlapcova přítomnost vadila a nakonec ji přesvědčil, aby ho nechala adoptovat vzdálenými příbuznými v Leningradě.[84]

Jako všechny dobré revizionistické vyprávěnky, také tato obsahuje zrnka pravdy. Jistá žena jménem Věra Nikolajevna Putinová se totiž opravdu provdala za gruzínského armádního důstojníka a narodil se jim syn jménem Voloďa, který byl opravdu poskytnut k adopci.[85] Tak jako v Obamově případě se uvádělo, že chlapcův rodný list je padělek, který má zamaskovat skutečnost, že leningradští Putinovi nejsou jeho pravými rodiči. A úplně stejně, jako američtí konspirační teoretici prohlašovali, že když Obama „vyrůstal, nikdo ho neznal“, tvrdilo se, že také Voloďa se v Baskovově uličce najednou objevil, když mu bylo osm, a žádný ze sousedů Putinových si nevzpomíná, že by ho viděl někdy předtím.[86] A stejně jako v Obamově případě se tato obvinění objevila přesně v tom okamžiku, kdy mohla jeho politickým soupeřům přijít nejvíc vhod.[87]

Že je to kachna, mělo být každému hned jasné.

Celou povídačku původně vymysleli čečenští intelektuálové a později se jí chopil Jurij Felštinskij, rusko-americký spisovatel, jehož zaměstnával Boris Berezovskij.[88] V době, kdy se do věci zapojil Felštinskij, byl už Putinův gruzínský jmenovec objeven: pracoval v těžařském institutu v Očoru, kde žil i manželský pár, který ho kdysi opravdu adoptoval. Pokud jde však o konspirační teorie, Rusové dokáží být právě tak důvěřiví jako Američané. V obou zemích — v Americe založené na koncepci práv jednotlivce, omezené federální moci a hraničářské tradici soběstačnosti, i v Rusku zcyničtělém staletími podvádění z nejvyšších míst — považuje významná část obyvatelstva vládu za cosi, co je ve své podstatě zlem a je to sice v případě nutnosti třeba snášet, ale rozhodně tomu nelze věřit. Lidé tohoto ražení jsou pevně přesvědčení, že Světové obchodní středisko vyhodila do povětří CIA a moskevské obytné bloky FSB. Dokonce i dnes se najdou ruští opoziční politici a další východoevropští vedoucí představitelé, kteří si hlasitě kladou otázku, zda by příběh o Putinově adopci přece jen nemohl být pravdivý, a čas od času bývá tato verze vzkříšena i na stránkách západních novin.[89]

Školní rok začíná v Rusku 1. září, pokud tento den nepřipadne na víkend. V roce 1960 usedli školáci do lavic poprvé v úterý. Škola č. 193 byla jen dva vchody od domu, kde bydleli Putinovi. Založila ji kněžna Obolenská, pokroková aristokratka, jako Dívčí gymnázium, tedy ústav sloužící vzdělávání šlechtických dcer, a k jejím absolventkám patřila Naděžda Krupská, pozdější manželka Lenina, a dcery Pjotra Stolypina, reformistického carského premiéra, který v roce 1911 podlehl atentátu. Na počátku dvacátého století byla škola přesunuta z původního místa o pár bloků dál na jih do čísla 8 v Baskovově uličce. Cihlová fasáda zdobená vloženými panely s propletenými dubovými listy a erby rodu Obolenských, třídy s vysokými stropy a impozantní hlavní schodiště opatřené zábradlím s litinovými sloupky, to všechno přežilo — třebaže v chronicky havarijním stavu — jak bolševickou revoluci, tak i druhou světovou válku, kdy v budově sídlil velitelský štáb sovětského letectva.[90]

Den prvního zvonění, jak se mu říkalo, byl slavnostní příležitostí, která se od carských dob příliš nezměnila. Noví školáčci, vymydlení a v čerstvě nažehlených školních uniformách (šedé kabátky zapnuté pěkně až ke krku, krátké kalhoty, košile s vázankou a čepice se štítkem pro chlapce, bílé halenky a šedé sukně pro děvčata), se shromáždili spolu se svými rodiči před hlavním vchodem, kde ředitel školy přednesl projev na uvítanou. Jedno z dětí pak bylo obvykle požádáno, aby zazvonilo na školní zvon, v Putinově škole však už tuto tradici nedodržovali, a místo toho byli malí školáčci vpuštěni dovnitř, každý s pugétem anebo s květinou v květináči pro učitelku — v případě nižších tříd byly vyučujícími skoro bez výjimky ženy.[91]

Třídy nižšího stupně se podobaly starým základním školám na Západě ve dvacátých a třicátých letech dvacátého století.[92] Čtení se děti učily na pohádkách, jako například „O třech medvědech“ (v převyprávění Lva Tolstého, v němž hrdiny jsou medvědi, nikoli Zlatovláska), a mravoučných historkách o žácích pomáhajících důchodcům a starajících se o své soudruhy, vše ilustrováno černobílými kresbami rozesmátých chlapců a děvčat.

Našly se však i rozdíly. Čítanka pro první třídy začínala vyprávěním o Leninovi, vzoru každého sovětského dítěte, vykresleném zde jako dobromyslná patriarchální postava trávící život tím, že přednáší inspirativní projevy, hladí děti po hlavičkách, moudře řídí stranu a zadumaně vzhlíží k nové, zářivé a komunistické budoucnosti. Jiná kapitola byla věnována Rudé armádě, jež „porazila německé fašisty, [kteří chtěli] dobýt celý svět“. Prvňáčci se učili zpívat „Jsme pro mír! Povstaňme jako jeden! Nedopustíme, aby znovu byla válka!“

Zdá-li se to být pro osmileté školáky velké sousto (byť možná nikoli větší než „Vpřed, křesťanští vojáci“ a podobné anglikánské hymny), na druhé straně je čekaly také stravitelnější chody v podobě vyprávění o přírodě, vtipů nebo básniček. Veškerou látku však sjednocovalo téma patriotismu, lásky k vlasti, sovětské morálky — považované za nesrovnatelně nadřazenou západní mravnosti — a kolektivních hodnot.

Nic z toho však na Voloďu Putina nedělalo velký dojem. Svou třídní učitelku Tamaru Čizovovou, šestadvacetiletou čerstvou absolventku učitelského ústavu, přiváděl k zoufalství. Byla to její vůbec první třída a vyklubal se z ní tvrdý oříšek.[93] Dzeržinského obvod, v němž se škola nacházela, byl chudý a zchátralý. Putinův vrstevník Alexandr Beljajev, který v něm sám vyrostl a později se z něho stal přední městský politik, na něj vzpomíná jako na „zločineckou oblast“, kde všichni mladiství byli špana (pakáž, sebranka), drobní zlodějíčci a pouliční chuligáni. To nejlepší, v co mohli doufat, bylo vyučit se nějakému řemeslu a strávit pak celý život prací v továrně.[94] Škola sama trvala jen osm let, nikoli deset či jedenáct, což ji činilo bezmála smetištěm, kde končily děti, jejichž rodiče nemohli doufat, že si v životě polepší. Historik Lev Lurie, který sám vyučoval na jiné osmiletce v Dzeržinského obvodu, vysvětluje:

Ti, kdo absolvovali jedenáctiletky, zpravidla pokračovali univerzitním studiem, pokud složili přijímací zkoušky… A v Dzeržinského obvodu bylo jedenáctiletek hodně. Když na to přijde, nejlepší škola v zemi, Škola č. 239…, je jen několik bloků od místa, kde vyrůstal Putin… A rodiče, kteří se starali, vždycky našli způsob, jak své děti dostat do dobré školy… Jako učitel vám řeknu, že rodiče můžete rozdělit do dvou skupin, na ty, kteří se starají, a ty, kteří ne. [Putinova] škola, Škola č. 193, byla pro děti pocházející z rodin, které se nestaraly…. Měl jsem [ve své třídě] 40 dětí a jen jedno bylo z tradiční rodiny — jediné děvčátko, které žilo společně s matkou a s otcem. Všechna ostatní byla z rodin, kde se rodiče rozvedli, nebo žádného otce ani neměla. Putinova škola byla zrovna taková.[95]

Dokonce i ve srovnání se spolužáky byl s malým Voloďou kříž. Byl „záludný a neukázněný“, dítě, které „určitě způsobí problémy“, jak si Tamara Čizovová postěžovala kolegyni.[96] Chvíli nevydržel sedět v klidu, a jakmile zazvonilo na přestávku, okamžitě se rozběhl nahoru a dolů po schodech, aby se podíval, jestli se v ostatních třídách neděje něco zajímavého.[97] Jedna starší učitelka vzpomíná:

V prvních ročnících byl velmi neukázněný, neuměl se soustředit a učení ho naprosto nezajímalo. Měl ve zvyku pohodit gumu, pero nebo tužku jenom tak na podlahu, aby mohl vstát a zase je zvednout — anebo prostě aby měl záminku jít se podívat z okna. Vždycky rád sedával u okna, aby viděl ven… Nezáleželo mu na tom…, jaké známky dostane, nebylo to pro něho důležité.[98]

Důvodem částečně mohlo být, že nikdy nechodil do mateřské školky, kde se děti naučily „srovnat krok s kolektivem“, zapadnout mezi ostatní a chovat se jako všichni.[99] V ruských školách byly děti, které zlobily, ukázňovány citovým nátlakem: učitelky se k nim chovaly chladně a dávaly jim najevo své zklamání. Fyzické tresty byly naproti tomu zakázány.[100] Cílem bylo internalizovat poslušnost, aby se dítě chovalo slušně ne ze strachu, že bude potrestáno, nýbrž ve snaze získat si sympatie svých učitelů a ostatních dětí. Pro Putina, který žil dosud jen doma, bylo tohle všechno nové a podivné. Jak sám později napsal,

na dvoře si dítě prosazuje svou totožnost docela jinak… Vyrůstat tam, to je jako žít v džungli… Byl jsem vzpurný, a tak jsem se školními pravidly přirozeně neřídil. Škola je… strukturované společenství: jsou tam jasně dané normy chování. Ale když někdo vyroste v džungli, načež se ocitne v jiném kontextu, bude dál žít podle pravidel, [která poznal předtím]. Ve škole ho strčí do svého druhu klece. Klec je to nepohodlná, proto se dítě začne „vzpírat stěnám“, které je omezují. Ovšem taková vzpoura, taková „svobodymilovnost“ vyprovokuje ze strany učitelů odpovídající reakci. Takže se vám od začátku nelíbí, jak se učitelé chovají. Začnete jim odporovat a to samozřejmě vede k dalším konfliktům. A pokračuje to dál a dál.[101]

Takové chování bylo tím nepřijatelnější, že k němu docházelo v systému, kde mravní výchova představovala základ politického vzdělání. Školní řád, který každé dítě muselo umět zpaměti, výslovně předepisoval „nechodit do školy pozdě, vždy sedět při vyučování rovně, neopírat se o lokty a nehrbit se, pozorně naslouchat… a nerozptylovat se přemýšlením o ničem jiném; být uctivý k řediteli školy i k učitelům, při setkání je pozdravit uctivou úklonou (chlapci by navíc měli smeknout čepici), mít v úctě čest školy a bránit ji jako svou vlastní“.[102]

Voloďa měl v úctě spíš porušování toho všeho.

Do školy chodil většinou pozdě a o přestávkách běhal domů, což bylo zakázáno. Jeho učitelé se však mýlili, když si představovali, že na známkách mu nezáleží. Malý Putin si dával pozor, aby udělal to nejnutnější a vyhnul se tak nutnosti opakovat ročník, což byl osud, který v každé třídě potkal jedno nebo dvě děti, které dostávaly dvojky; nejlepší byla pětka. Putin nosil domů trojky, což sice znamenalo neuspokojivý prospěch, ale stačilo to, aby nepropadl.[103]

Na prvním stupni se do školy chodilo šest dnů v týdnu, ale jen dopoledne. Odpoledne tak Voloďa trávil na dvoře pácháním nepřístojností s kamarády, dokud nepřišel čas, kdy už se jeho otec vracel z práce: tehdy odcházel nahoru do bytu a předstíral, že dělá úkoly.

Vladimir Spiridonovič byl hlavou rodiny a svým přísným vystupováním si vymáhal úctu. Malý, ale robustní muž, opatrný a přemýšlivý, s hranatou čelistí, nakrátko střiženými vlasy a znepokojivým pohledem, Putin byl typický statný ruský rolník. Lidé jako on se ve třicátých letech hromadně stěhovali z venkova do měst, aby tam za Stalinovy industrializace pracovali v továrnách. Jeho syn mu nikdy otevřeně neodporoval a jen velmi zřídka si vysloužil výprask opaskem: zpravidla stačil jediný otcův pohled.[104] V některých případech měl ovšem i jeho otec zřejmě pocit, že si s Voloďou neporadí. „Co s ním mám počít?“ zeptal se zoufale, když ho doma navštívila učitelka, aby si znovu postěžovala, že se chlapec ve škole jaksepatří nesnaží. „Zabít ho?“[105]

Do jisté míry to byla i otázka vzdělání. Ani jeden z Putinových rodičů sám neměl víc než několik tříd základní školy. Jeho otec po válce chodil do večerní školy, aby získal technický diplom, a podařilo se mu to až ve věku čtyřiceti let, v roce, kdy se Putin narodil.[106] Nerad však mluvil s učiteli a třídních schůzek či jiných školních aktivit se účastnil jen zřídka.[107] A totéž platilo pro Putinovu matku Marii, pohlednou ženu s dlouhými hnědými vlasy, ale tak trochu domácí puťku, která ze všeho nejraději vařila a jejíž zájmy nepřesahovaly rodinný kruh. V důsledku toho byl Voloďa převážně ponechán, ať se o sebe stará sám.

Podle školního řádu mělo být sice trvale špatné chování, zapisované do osobní složky žáka, což byl dokument, který děti provázel po celou dobu jejich školní docházky, potrestáno vyloučením ze školy, ale školy k tomuto kroku přistupovaly dosti neochotně, poněvadž vrhal špatné světlo na učitele.[108] V Putinově případě byly navíc jeho známky vposledku přijatelné a panovalo přesvědčení, že chlapec má potenciál se zlepšit.[109] Jen v jednom směru mu bylo jeho špatné chování na škodu: stejně jako všechny děti z první a druhé třídy byl automaticky zapsán jako Okťabrjonok, doslova „říjnové dítě“, což znamenalo dítě Revoluce. Toto hnutí vytvořila Leninova manželka Krupská a jeho vzorem byli Baden-Powellovi skauti, organizace, která si v Rusku během první světové války získala značnou oblibu a bylo ji třeba něčím nahradit.[110] Okťabrjata byla protějškem Vlčat či Světlušek a většinu společného času trávila hraním her, měla však i formálnější stránku. Členové nosili rudé odznáčky s vyobrazením Lenina, zpívali vlastenecké písně a přísahali, že budou „pracovití, milovat školu a ctít starší lidi“.[111] Zdá se, že malý Voloďa pro tuto část jejich aktivit žádné zvláštní nadšení neprojevoval, poněvadž když přišlo na členství v dalším stupni této organizace, v Pionýru, kam byly děti obvykle přijímány na začátku třetí třídy, Putina odmítli.[112]

To bylo velmi neobvyklé. Ze čtyřiceti či pětačtyřiceti dětí ve třídě mohlo být sice přijetí do Pionýra odepřeno jednomu nebo dvěma z důvodu špatného prospěchu,[113] Putina však odmítli kvůli jeho špatnému chování — a to nejen ve třetí třídě, kdy se pionýry stali jeho spolužáci, ale právě tak i ve čtvrté a v páté.

O mnoho let později Putin sám napsal, že jako chlapec býval chuligán.[114] Někteří jeho vrstevníci soudili, že přehání, aby se zdálo, že prožil těžší dětství, než jaké ve skutečnosti prožil.[115] Je pravda, že v Sovětském svazu tohoto období byl chuligán něčím jako zločineckým učněm, a touto cestou Putin nevykročil. Zcela nepochybně to však byl mladý divoch. Historik Dmitrij Travin, který sám vyrůstal v Leningradě šedesátých let, vzpomíná: „Nebylo to tak, že by si ho konflikty hledaly, spíš to byl on, kdo vyhledával konflikty.“[116] Když vypukla rvačka, byl Putin prvním, kdo se do ní vrhl.[117] Viktor Borisenko, který se stal ve škole jeho nejlepším kamarádem a čtyři roky s ním seděl v lavici, vypráví:

Klidně se dal do rvačky s kýmkoli. Dodnes mě to ohromuje… Neznal strach. Nezdálo se, že by měl nějaký vnitřní pud sebezáchovy. Nikdy ho nenapadlo, že ten druhý kluk je silnější a mohl by ho seřezat… Když ho nějaký kolohnát urazil, bez váhání po něm skočil — škrábal ho, kousal, trhal mu z hlavy chomáče vlasů… Nebyl sice nejsilnější ze třídy, ale ve rvačce dokázal vyhrát nad každým, protože dostal záchvat vzteku a rval se až do konce.[118]

Do jisté míry si tím kompenzoval svou drobnou postavu. Voloďa byl hubený a šlachovitý, ale měl obrovskou chuť k jídlu a nadbytek nervózní energie.[119] Dokázal se však také zamyslet nad tím, co dělá, a pokusit se ovládnout — byť ne vždy úspěšně. Jak to formuluje Travin, měl „jak agresivitu, tak i zdravý rozum. Na první pohled se zdá, jako by to byly úplné protiklady… Ale ve skutečnosti se navzájem doplňují.“[120] Viktor Borisenko vzpomíná, jak ho jednou učitelka za ucho odvlekla ze třídy, kterou měl vyčistit, jenže zůstala úplně špinavá. „Zuřil a dlouhý čas pak seděl o samotě… Nakonec, když se zdálo, že už ho to pustilo, najednou zase vybuchl vzteky. To se stalo několikrát.“[121] I když nepůsobil dojmem, že by ho učení nějak zvlášť zajímalo, a do Pionýra ho nevzali, spolužáci ho respektovali za jeho odvahu a za to, jak byl vždycky ochoten přispěchat kamarádům na pomoc.[122]

Nakonec však Voloďa důsledkům svých rošťáren neunikl. Když mu bylo asi dvanáct, bytový výbor jeho obytného bloku ho pohnal před „soudružský soud“, kde se mu dostalo úředního varování, že bude-li i nadále působit potíže, pošlou ho do zvláštní školy, v níž děti „s negativním a protispolečenským vlivem na své spolužáky“ podstupují převýchovu.[123] Putinův otec požádal o shovívavost a soud souhlasil, že chlapec prozatím zůstane v péči svých rodičů, dokud se neuvidí, jak se bude chovat dál.

Vladimir Putin vyrůstal ve městě, které druhá světová válka — neboli Velká vlastenecká válka, jak se jí v Rusku obyčejně říká — poznamenala hlouběji, než vůbec může cizinec chápat. Zvlášť pro Američany, do jejichž země nikdy žádná nepřátelská mocnost nevpadla, ale právě tak i pro Západoevropany, kteří viděli města jako Coventry, Drážďany a Varšava proměněná v trosky, je nesnadné si uvědomit skutečný rozměr toho, co se odehrálo během blokády Leningradu. Poté, co město v září 1941 obklíčily Hitlerovy jednotky s rozkazem je nedobývat, nýbrž nechat jeho obyvatele vyhladovět, zahynulo v zimě 1941–1942 na tři čtvrtě milionu Leningraďanů, většina z nich hlady. Mezi nimi byl i Putinův bratr Viktor. Příděly pro osoby závislé byly snižovány, až sotva přesahovaly sto gramů falešného chleba na den. Obětí bylo čtyřikrát více ve srovnání s Hirošimou a Nagasaki dohromady, a pětatřicetkrát víc, než kolik si vyžádalo bombardování Londýna. V tomto jediném ruském městě také zemřelo víc lidí, než kolik Američanů padlo ve všech zahraničních válkách, jaké kdy Spojené státy vedly.[124]

Než byli Němci v lednu 1944 odraženi, velké části Leningradu se proměnily v trosky. Každý šestý dům byl zničen leteckým či dělostřeleckým bombardováním a mnoho dalších bylo vážně poškozeno. Oleg Kalugin, pozdější generál KGB , který se do města vrátil s matkou na jaře poté, co válečné roky strávili na Sibiři, vzpomíná: „Město vypadalo opuštěně, ulice byly posety protitankovými zátarasy a obydleny jen vyzáblými postavami, které se ploužily sem a tam… Nedaleko našeho starého bytu strhla německá bomba fasádu šestipodlažního domu a v nejvyšším patře stálo všem na očích koncertní křídlo.“[125] Zima v roce 1941 byla jedna z vůbec nejchladnějších, o nichž máme záznamy: teploty klesaly k mínus čtyřiceti a mnoho starých dřevěných domů ve městě bylo strženo, aby bylo čím topit.

Pokud šlo jen o fyzické zničení, Leningrad sice utrpěl méně než města jako Stalingrad, Smolensk nebo Novgorod, kde prakticky žádná budova nezůstala stát, ale fyzické válečné rány se hojí přece jen snáz. V době, kdy se narodil Putin, byl už střed města z větší části obnoven, psychologické rány však sahaly hlouběji.

Každý člověk na takovou situaci reagoval jinak. Někteří pociťovali nutkavou potřebu mluvit o tom, co vytrpěli, ale většina, tak jako i Putinovi rodiče, pohřbila vzpomínky hluboko v sobě.[126] Jak řekl jeden z těch, kdo blokádu přežili, vzpomínky na tu dobu jsou „minové pole mysli. Stačí na ně šlápnout a vyletíte do vzduchu. Všechno jde k čertu — klid, pohodlí, štěstí přítomné doby.“[127] U Putinových se o válce mluvilo, jenom když přijeli na návštěvu příbuzní, kteří válku strávili někde jinde. Z naslouchání takovým rozhovorům začal Voloďa chápat, co jeho rodiče museli přestát.

Během prvních čtyřiadvaceti hodin po německé invazi, která začala 22. června 1941ve čtyři hodiny ráno, se v náborových střediscích přihlásilo do armády sto tisíc Leningraďanů.[128] Putinův otec a všichni kvalifikovaní dělníci byli vyzýváni, aby tak nečinili, protože je jich zapotřebí v továrnách, které nyní všechny přešly na zbrojní výrobu.[129] Počátkem července však Stalin vydal NKVD, předchůdkyni KGB, rozkaz, aby začala rekrutovat důvěryhodné straníky, kteří by mohli vytvořit partyzánské oddíly operující za nepřátelskou linií. Výběr těch, kterým bude s ohledem na jejich politickou spolehlivost dána důvěra, prováděl sekretnyj otděl neboli tajné oddělení NKVD, které fungovalo v každé továrně a v každém větším podniku.[130] Jedním z odvedenců byl i tehdy třicetiletý Vladimir Spiridonovič.

Od srpna do října pak infiltrovalo Němci obsazená území víc než šest tisíc sovětských partyzánů pocházejících z Leningradu a podléhajících rozkazům 4. správy NKVD, který zodpovídal za zabezpečení hranic.[131] Jednotka, k níž byl přidělen Putinův otec, čítala 28 mužů a v září byla vyslána k estonské hranici poblíž jezera Peipus, jižně od Kingiseppu.[132] Podařilo se jí přejít na druhou stranu, kde úspěšně vyhodila do povětří muniční sklad. Potom však byl její úkryt objeven jednotkou estonských průzkumníků pracujících pro Němce, kteří povolali posily. Rusové se rozdělili na několik částí a vyrazili zpět k frontě, 180 kilometrů na sever. V jednom okamžiku, jak se alespoň později tradovalo, nezbylo Putinovu otci prchajícímu před pronásledovateli než ukrýt se pod hladinou bahnité tůně, přičemž dýchal dutým stéblem. Na ruské území se z celé skupiny dostali všehovšudy čtyři muži včetně Vladimira Spiridonoviče, které pak čekal výslech u obávaného Zvláštního oddělení NKVD (později přejmenovaného na SMERŠ — „Smrt špiónům“), jehož úkolem bylo zabránit německým tajným službám v infiltraci Rudé armády.[133]

Putinův otec zjevně obstál, poněvadž byl přidělen k frontové jednotce v oblasti zvané Něvský pětník, což bylo nevelké předmostí na levém břehu Něvy, dvanáct kilometrů jižně od Ladožského jezera.[134] „Pětník“ byl zhruba dva kilometry dlouhé a jen něco přes půl kilometru široké území. Stalin doufal, že se podaří udělat z něho klín, který by otevřel pozemní spojení s obleženým Leningradem, a proto odtud bylo v posledních měsících roku 1941 z jeho rozkazu podniknuto několik sebevražedných útoků, při nichž byly zcela zničeny čtyři sovětské divize: o život přišlo na 95 procent mužstva. Tyto boje patřily k nejurputnějším na celé severozápadní frontě.[135] Jeden německý důstojník si do deníku zapsal: „Člověk neví, nad čím žasnout víc, jestli nad šílenstvím těch, kdo rozkazy vydali, nebo nad odvahou těch, kdo je provedli.“[136] Než bylo po všem, padlo 50 000 Rusů a 10 000 Němců.

Putinův otec ještě s jedním dalším vojákem dostali 17. listopadu 1941 rozkaz zajmout „jazyka“, tedy německého vojáka, kterého by přivedli živého, aby mohl být podroben výslechu.[137] Zatímco se plazili k německému krytu, byli odhaleni a nepřítel na ně hodil granát. Zřejmě pak byli považováni za mrtvé, poněvadž těla zůstala na místě. Vladimiru Spiridonovičovi šrapnely roztrhaly levou nohu, ale zůstal naživu a jeho spolubojovníkům se poté pod přikrývkou tmy podařilo odvléct ho zpátky.[138] To se samo o sobě rovnalo téměř zázraku: „Když jste nedokázali chodit,“ napsal později jiný voják, „neměli jste skoro žádnou naději, že by vás nosítkáři mohli sebrat. Nebyla jiná šance, než že vám pomůže nějaký kamarád.“[139] Horší bylo, že v cestě do bezpečí stála další překážka, dokonce ještě vážnější: jediná cesta do nemocnice vedla před řeku, která byla sice zamrzlá, ale pod neustálou nepřátelskou palbou. Na Vladimira Spiridonoviče se však štěstí toho dne usmálo i podruhé: na scéně se totiž objevil další kamarád, voják, který byl před lety Putinovým sousedem, přehodil si ho přes záda a odnesl ho dvě stě metrů přes zamrzlou řeku na protější břeh. Oba muži válku přežili. Putin strávil v nemocnici několik měsíců, načež byl jako invalida uznán vojenské služby neschopným.[140]

O tom, jak blokádu přežila jeho matka, se Voloďa dozvěděl méně. Koncem roku 1941, nebo snad na počátku roku 1942, jí bratr Ivan zařídil přestěhování do bytu v jižní části města, nedaleko Obvodného kanálu. Viktor byl v té době ještě pořád s ní.[141] Někdy během této zimy nastala zřejmě situace, kdy byla považována za mrtvou a odložena mezi mrtvoly těch, kdo zemřeli hlady, čekající na pohřeb v hromadném hrobě, ale kdosi (podle jedné verze Putinův otec) ji našel a uvědomil si, že pořád ještě dýchá.

Putin vyprávěl tento příběh mnohokrát, mimo jiné i Hillary Clintonové během summitu v roce 2012, a detaily bezmála pokaždé mírně pozměnil.[142] To ovšem nutně neznamená, že musí být nepravdivý. Psychologické výzkumy prokázaly, že když se lidé rozpomínají na traumatizující události, vzpomínky se po čase začnou lišit, a to i pokud dotyčný člověk nebyl jejich přímým účastníkem.[143] Na druhé straně je však také pravda, že si Putin stejně jako mnozí politici často své příběhy různě upravuje podle toho, k jakému posluchačstvu právě promlouvá. I vyprávění o tom, jak jeho otec v době, kdy byl ošetřován v nemocnici, dával své ženě část svých přídělů, dokud to lékaři nezjistili a nezakázali jí navštěvovat ho, se během let měnilo.

Našly se i další válečné zkušenosti, o nichž Putinovi rodiče se svým synem v žádném případě nehodlali mluvit, v neposlední řadě proto, že se o nich za sovětských dob mluvit nesmělo. Patřil k nim i kanibalismus.

Voloďa se o té věci dozvěděl od svých spolužáků, kteří se scházeli v malých skupinách, aby si vyprávěli „strašidelné příběhy“ (což bylo cosi jako sovětský protějšek příběhů, které si tehdejší chlapci na Západě četli v komiksových hororech) a soupeřili spolu, kdo dokáže tváří v tvář hrůzám, o nichž slyší, udržet nervy a nepoddat se strachu. Tématem zpravidla byly strašlivé vraždy nebo duchové a jiná zakázaná témata, o jakých se v knihách, které směli číst, nepsalo.[144] V Leningradě se vyprávělo i mnoho příběhů o lidech, kteří se v době blokády živili lidským masem — o mrtvolách vykopávaných, aby pak byly pojídány, o amputovaných údech, které lidi kradli z nemocnic, aby měli co jíst, a o rodičích, kteří zavraždili a snědli vlastní děti.[145] Všechno to sice bylo na úrovni historek a pověstí, patřilo to však k válečnému folklóru. Ještě o půl století později, když chtěli fanoušci moskevských fotbalových klubů urážet ty, kdo fandili Petrohradu, nadávali jim do „blokádních krys“, jejichž „dědečci byli kanibalové“.[146] V roce 2004, když se otevřely městské policejní archivy, ukázalo se, že většina těchto příběhů je pravdivá. Ke kanibalismu skutečně docházelo v armádě, ve věznicích i v civilním prostředí. Mezi více než dvěma tisícovkami lidí, kteří byli v letech 1941 a 1942 za pojídání lidského masa zatčeni, bylo mnoho mladých žen z předměstí, jako byl Petěrgof, které neměly nárok na řádné příděly, neměly ani příbuzné, kteří by jim v nouzi pomohli, a zoufale hledaly cokoli, čím by mohly nasytit své děti.[147]

To ovšem byly jen momentky z blokády, která trvala skoro třicet měsíců. Zbytek — tak jako příběh o tom, co přesně se stalo s malým Viktorem — zakrátko utonul v mlze zkreslení či zapomnění.

Když se v roce 1943 přece jen podařilo obnovit pozemní spojení mezi Leningradem a zbytkem Ruska, Mariin bratr Ivan, který se podílel na organizaci evakuačních konvojů, zařídil Putinovým, aby mohli odjet do Tveru, kde pak žili u Mariiných příbuzných a pracovali v tamním kolchozu, dokud o rok později obležení Leningradu definitivně neskončilo. Když se vrátili do města, Vladimir Spiridonovič byl přidělen do Jegorovovy továrny na železniční vagóny. První rok bydleli společně s Ivanem a jeho rodinou, než jim továrna v roce 1945 přidělila vlastní pokoj ve společném bytě (říkalo se jim komunalka) v Baskovově uličce.[148] V Leningradu tehdy žila ve srovnání s předválečným stavem sotva pětina obyvatel a mezi těmi, kdo blokádu nepřežili, byli i tři Putinovi strýcové z otcovy strany, babička z matčiny strany a další příbuzní.[149]

Válka tedy skončila, konec strádání však v Leningradě nepřicházel. V roce 1946 se válečné spojenectví se západními mocnostmi proměnilo ve studenou válku a Stalin toto město, jež bylo historicky ruskou branou na Západ, pokládal za slabý článek nově spuštěné „železné opony“. Leningradští umělci a intelektuálové brzy čelili obvinění z „bázlivé podlézavosti západní kultuře“. Začala divoká čistka, shodou okolností ve stejnou dobu jako nová vlna hladomoru související s mizernou úrodou obilovin v důsledku sucha, jakož i s neschopností sovětského distribučního systému vypořádat se s obrovskými přesuny obyvatelstva, k nimž po porážce Německa došlo. Miliony sovětských vojáků byly demobilizovány a kromě toho se další miliony civilistů, kteří předtím uprchli před postupujícími německými vojsky na východ, vracely do svých domovů v západním Rusku — jen do Leningradu přišlo tehdy na milion a půl lidí. S cílem uspíšit obnovu nařídil Stalin zformování nového stachanovského hnutí, tak nazvaného podle vzorného komunisty z třicátých let, který vynikal neustálým překračováním pracovních kvót. V Jegorovově továrně patřil Putinův otec k předákům tohoto hnutí a v květnu 1946 slavnostně přislíbil, že svářečská dílna, kterou vede, splní dvouletý plán za jediný rok.

Na jaře 1948 kampaň proti intelektuálům zeslábla a zásobování potravinami, jakkoli ještě pořád omezené převážně na zelí a chleba, začalo být přece jen spolehlivější. Ještě téhož roku však začala nová čistka. Andrej Ždanov, za války nejvyšší leningradský představitel považovaný za Stalinova pravděpodobného nástupce, zemřel na infarkt, což vedlo ke skrytému mocenskému souboji mezi Lavrentijem Berijou, náčelníkem NKVD, a jeho soupeřem Georgijem Malenkovem. V rámci toho, čemu se začalo říkat „leningradská aféra“, byli bývalí Ždanovovi spolupracovníci popraveni a další zhruba dva tisíce úředníků poslány do pracovních táborů; mezi postiženými byli i takoví, kteří nebyli víc než členy továrních výborů strany.

Nebyl to tedy nejlepší čas pomýšlet na založení rodiny — Rusko na rozdíl od Ameriky a Evropy žádný poválečný baby boom nezažilo.

Situace se konečně stabilizovala až v zimě 1951. Mladá doktorka, která do Leningradu přijela toho roku z provincie, vzpomíná:

Po čtyřistagramových válečných přídělech chleba [na den] vypadal Leningrad úplně jako gastronomický ráj. Měli tam obchody s chlebem, obchody s mlékem, obchody s masem… Kyselý černý chléb ležel na pultech vedle bochníků bílého… Existovaly dokonce i čokoládové tyčinky nazvané Sovětský budovatel… s obrázkem svalnatého muže ohánějícího se kladivem.[150]

Jiný nově příchozí, student z Brestu, shledal Leningrad „velkolepým“. Všechno se opravovalo a „život se pro obyvatele [města] postupně zlepšoval“.[151] Lidé začínali věřit, že se po dlouhém čekání snad přece jen dočkají lepších časů. A uprostřed takových nových nadějí se Putinovým narodil Voloďa.

O týden později přednesl Stalin závěrečný projev XIX. sjezdu Komunistické strany, což bylo jeho poslední zaznamenané veřejné vystoupení. Odsoudil v něm imperialistické mocnosti jako „válečné žháře“ a buržoazii, „arcinepřítele svobody“, obžaloval, že je stále reakčnější, a tedy slabší a snazší porazit.[152] V té době už Stalin začal být přesvědčen, že zanedlouho vypukne nová světová válka. Skupina židovských doktorů byla nařčena z pokusu povraždit sovětské vedoucí představitele v rámci takzvaného „spiknutí lékařů“, jež Stalin zinscenoval jako ospravedlnění další hromadné čistky.[153] Avšak starý diktátor v březnu 1953 zemřel a všichni přiznali, že celé „spiknutí“ bylo od počátku jen fabrikací. Berija byl v prosinci za zradu popraven a Malenkova odsunul stranou Nikita Sergejevič Chruščov, „bouřlivý, impulzivní, upovídaný, bezstarostný a o zahraničních věcech znepokojivě neinformovaný, [učiněný] býček, který… se žene vpřed… a sráží všechno, co mu přijde do cesty“, jak ho charakterizoval jeden západní velvyslanec.[154] A právě tento muž se stal Stalinovým nástupcem ve funkci generálního tajemníka Komunistické strany a později i ministerského předsedy Sovětského svazu.

Byt, jejž Putinovi sdíleli se dvěma dalšími rodinami, se nacházel v nejvyšším poschodí špinavého čtyřpatrového činžáku (Rusové ovšem počítají na podlaží).[155] Tyto „chruščováky“, jejichž výstavbu inicioval v 50. letech Stalinův nástupce ve snaze přece jen zlepšit bytové podmínky běžných občanů v sovětských městech, se ani neomítaly. Hned za dveřmi byl na jedné straně miniaturní záchod, místo předsíně se však návštěvník ocitl přímo v ponuré kuchyni bez oken, tak úzké, že když v ní někdo vařil, nikdo jiný už kolem neprošel. Vybavena byla plynovým sporákem, dřezem a třemi poličkami, na nichž bylo nádobí tří rodin, které tam bydlely. Nedlouhá chodbička vedla do malého pokoje, který obýval postarší pár, babička Aňa a její manžel, a do pokoje Putinových, který byl s dvaceti čtverečními metry ze všech největší a měl i dvě okna s výhledem na dvůr. Za kuchyní byly dva menší pokoje, v nichž žil židovský krejčí jménem Margolin s manželkou a neprovdanou dcerou. Všechny pokoje byly rozděleny překližkovými přepážkami, takže všichni neustále slyšeli, co dělají všichni ostatní. Soukromí bylo věcí neznámou — až do doby nedávné pro ně ruština dokonce ani neměla slovo. Společné bydlení bylo dávno ustavenou tradicí.[156]

Neexistovalo nic takového jako ústřední topení — každý pokoj měl kamna na dřevo — nebo horká voda a koupelna. Jednou týdně se rodina odebrala do veřejných lázní (nazývaných baňa) na Někrasovově ulici za rohem, jinak nezbylo než si ohřívat vodu ve společné kuchyni a umývat se na záchodě, jak nejlépe to šlo.

Byl to primitivní život, i když Putin se později nechal slyšet, že se „nikdy necítil nijak znevýhodněný ani nešťastný“.[157] Žil tak každý a všichni dospělí zažili něco mnohem horšího. Střechou zatékalo a bytový výbor ji i přes úpěnlivé žádosti Putinova otce ne a ne opravit. Jak vzpomíná Putinův spolužák Borisenko, stěny tam byly vždycky vlhké. Ani Borisenko ovšem nebydlel jinak, a navíc se u něho doma tísnilo v jediné místnosti hned pět lidí. Pokud se o byt dělily jen dvě rodiny, v té době se to považovalo za přepych: častěji bývaly čtyři nebo pět, ale někdy až deset. V domě, kde žil Putin, nebyl žádný výtah, schodiště bylo špinavé a některé schody chyběly. Kovové zábradlí se viklalo a většina žárovek dávno nesvítila: odpovědnost za jejich výměnu měli „všichni, takže nikdo“, jak poznamenala jedna obyvatelka komunalky.[158]

Tak jako v té době všechny sovětské obytné bloky, i činžák, v němž bydleli Putinovi, byl zamořen šváby. Na dvoře mezi odpadky žily pro změnu krysy, které malý Putin se svými kamarády rád honil s klackem, až jednoho dne zahnal do rohu zvlášť velký exemplář. Zvířeti nezbylo než se obrátit a zaútočit: Voloďa zažil takový strach jako nikdy předtím. V životě na to nezapomněl a ještě po letech z toho zážitku vyvozoval ponaučení: „Nikdo nemá být zahnán do rohu. Nikdo by se neměl ocitnout v situaci, z níž není cesty ven.“[159]

Jakožto předák byl Vladimir Spiridonovič placen dobře. Rodina tak měla veliký černý bakelitový telefon s otočným číselníkem, a dokonce televizi, kterou Putinovi všichni kamarádi záviděli. Obojí bylo v Rusku šedesátých let výjimečné, telefon zvlášť. Voloďa spal na divanu u jedné zdi, zatímco jeho rodiče měli v rohu pokoje postel s kovovým rámem, částečně krytou paravánem. „Každý z nás,“ řekl Putin později, „žil ve své vlastní malé ulitě.“[160] Dále byl v pokoji ještě psací stůl, u něhož psal domácí úkoly, knihovnička obsahující kompletní vydání děl Antona Čechova, ruského dramatika z devatenáctého století (nad tím Putinovi spolužáci rovněž žasli, protože něco podobného měl doma jen málokdo), kulatý jídelní stůl a také prosklený příborník, jemuž se v Rusku říká servant a Maria Ivanovna v něm vystavovala nádobí a další drahocennosti.[161] Rodiče měli dvojí oblečení, jedno pro všední den a jedno pro zvláštní příležitosti. Potraviny se v zimě přechovávaly v prostoru mezi skly dvojitých oken, dokud Putinův otec nekoupil malou ledničku; to bylo budoucímu prezidentovi třináct. Ve srovnání s jinými rodinami tak Putinovi získali bezmála středostavovský status.

Když vypukaly spory, což bylo v takovém přelidněném prostředí nevyhnutelné, jejich předmětem byla zpravidla kuchyň. Světlana Boymová, která také vyrostla ve společném bytě v Leningradě, vzpomíná, že kuchyň byla „oblastí doutnajících konfliktů“. V některých bytech byly vztahy mezi jejich obyvateli tak otrávené, píše Boymová, že si „sousedé navzájem čurali do čajových konvic,“ a nebylo nijak neobvyklé najít opilého spolubydlícího, jak leží venku na chodbě bez známek vědomí v kaluži vlastní moči“.[162] Alespoň toho však byla Putinova rodina ušetřena. Hádky sice občas vzplály (a Voloďovi kategoricky přikázali, aby se do nich nepletl), celkem vzato však spolu obyvatelé bytu vycházeli tak dobře, že Putin trávil u Margolinových tolik času jako u svých rodičů. Krejčí byl věřící žid a chlapce zaujalo, když ho jednou o sabatu slyšel prozpěvovat verše z Talmudu. Starý muž se mu pokusil vysvětlit význam svého počínání, ale jak Putin později napsal, „okamžitě jsem ztratil zájem“.[163]

O politice se u Putinových nemluvilo. Ten typ politických debat, který se hojně vyskytoval v Moskvě, kde mnohé rodiny měly byty samy pro sebe, takže se mohli sesednout důvěryhodní přátelé ke kuchyňskému stolu a probrat události dne, byl v Leningradě vzácný. Většina rodin tam buď žila ve společném bytě, tak jako Putinovi, anebo se dělila o společné ložnice někde v ubytovnách nebo v dělnických noclehárnách.[164] Nikdo si tak nikdy nemohl být jistý, zda jeho soused není policejní špicl — někteří měli podezření, že právě to je důvod, proč Lenin společné bydlení od počátku prosazoval.[165]

Putinův otec byl upřímně věřící komunista, který každý den četl Pravdu a sám několik let v Jegorovově továrně redigoval závodní noviny. Přitom však měl vlastní hlavu — za to, jak obhajoval své spolupracovníky nespravedlivě (jak alespoň soudil) postihované rozhodnutími vedení továrny, byl nakonec ze závodního výboru strany odstraněn — a politického vývoje po Stalinově smrti si všímal velmi pozorně.[166] Jakožto stranický kádr byl také nepochybně mezi těmi, kdo byli informováni o Chruščovově tajném projevu (oficiálně zveřejněném teprve po více než třiceti letech), v němž nový sovětský vůdce 25. února 1956 odsoudil svého předchůdce za „těžká zneužití moci… [schvalující] kruté a nelidské mučení…, masové zatýkání a deportace tisíců a desetitisíců osob, popravy bez soudu či řádného vyšetření [a používání] jednoduchých metod — bití, bití a ještě dalšího bití“.[167]

Chruščovovo poselství bylo ovšem poněkud smíšené. Lenin byl dobrý, Stalin zlý: systém je správný, to jen Stalin ho zradil.[168] Rok nato byli zbývající členové staré gardy —Malenkov, Vjačeslav Molotov, Stalinův dlouholetý ministr zahraničních věcí, a Lazar Kaganovič, bývalý ukrajinský předák — přinuceni odejít na penzi.[169]

Tajný projev vyvolal nepokoje v Polsku a povstání v Maďarsku. Přímo v Rusku byly z pracovních táborů propuštěny miliony vězňů a stovkám tisíc dalších, kteří byli jako kontrarevolucionáři zastřeleni, se dostalo posmrtné rehabilitace.[170]

Chruščovovské „tání“, jak se tomu začalo říkat (podle názvu novely ve své době světově proslulého spisovatele Ilji Erenburga), dosáhla vrcholu roku 1961: Stalinova nabalzamovaná mrtvola byla odstraněna z mauzolea na Rudém náměstí, kde byla do té doby vystavena hned vedle ostatků Lenina, a pohřbena při úpatí kremelské zdi. Následujícího roku otiskl literární časopis Novyj mir novelu Alexandra Solženicyna Jeden den Ivana Děnisoviče pojednávající o životě ve stalinistických vězeňských táborech. Cenzura zeslábla, znovu se objevovala dosud zakázaná díla a v umění začalo být možné experimentovat. Zdaleka se to sice nedalo srovnat s uměleckou svobodou dvacátých let, ale ve srovnání s dobou nedávno minulou to byl — slovy jedné sovětské divadelní kritičky — „veliký svátek ducha“.[171] Kritice zneužívání moci se nijak zvlášť nebránilo, pokud nezpochybňovala existující politický řád,[172] a vůbec poprvé od třicátých let směly sovětské hudební a baletní soubory cestovat do zahraničí. Ruská kina začala promítat i vybrané západní filmy a vycházely překlady schválených děl západních spisovatelů. Chruščov měl za to, že světová válka není nevyhnutelná, jak byl přesvědčen Stalin, a mírové soužití Východu a Západu je možné.

O tom, jak se na takové změny pohlíželo u Putinových, žádné záznamy nevypovídají, něco však lze vyvodit z vyprávění jednoho ze spolužáků budoucího prezidenta.

Po roce 1961 byly Stalinovy portréty do té doby visící ve všech vládních a stranických úřadech odstraněny a zničeny. Voloďa, uvádí jeho kamarád, našel jeden nedotčený v hromadě odpadků, očistil ho a odnesl domů.[173] Byla by však chyba snažit se odtud vyčíst příliš mnoho. Putinovi bylo v té době osm nebo devět a dost možná nešlo z jeho strany o víc než o dětskou vylomeninu. Na druhé straně, s ohledem na minulost jeho rodičů (rodinu nijak nepostihla ani kolektivizace třicátých let, ani následující stalinistické čistky, otec ve válce zpočátku bojoval v jednotce spadající pod NKVD a dědeček Spiridon sloužil jako kuchař vysokým stranickým funkcionářům) nelze vyloučit, že Putinovi rodiče tak jako mnoho jejich vrstevníků pociťovali k zesnulému vůdci určitou míru sympatií a měli dojem, že jeho následníci nepřistupují k jeho památce s náležitou úctou.[174]

Za Stalina se od dětí v sovětských školách očekávalo, že budou poslouchat a vyvarují se zbytečných otázek. Za Chruščova se to změnilo. Nešlo samozřejmě o žádný návrat do časů bezprostředně po roce 1917, kdy vzpurnost byla považována za revoluční ctnost, ale děti byly nyní znovu vedeny k větší nezávislosti a asertivitě.[175]

Ať už to bylo z tohoto důvodu, anebo spíš proto, že už byl starší a začínal uvažovat o tom, co vlastně chce v životě dělat, v roce 1965, když bylo Voloďovi dvanáct, se jeho chování postupně zlepšovalo. V sovětském systému znamenala pátá třída přechod z prvního stupně na druhý: Putin měl teď na každý předmět jiného učitele a také novou třídní učitelku, Věru Dmitrijevnu Gurevičovou, která vyučovala němčinu. Už na jaře předchozího roku se Voloďa k překvapení spolužáků zapsal do kroužku německého jazyka, který právě Gurevičová založila. Chlapcovo rozhodnutí bylo o to překvapivější, že jeho známky se v tomto ročníku ještě zhoršily a místo trojek dostal dvojky z kreslení, které nesnášel, a ze zpěvu. Bylo mu sice umožněno postoupit do páté třídy, ale jen podmínečně.[176] Proč si zvolil němčinu, a nikoli angličtinu, která byla mnohem oblíbenější, to sám nikdy nevysvětlil — snad šlo o zvědavost, kterou v něm probouzel válečný nepřítel Sovětského svazu, nebo jen o to, aby dělal něco jiného než většina spolužáků, anebo se mu prostě zalíbila nová učitelka.[177]

Na Věru Gurevičovou si hned tak někdo nepřišel, v pozdější době pracovala i u policie jako konzultantka pro mladistvé delikventy,[178] ale s Voloďou si rozuměli. Byl pohotový a měl skvělou paměť. Gurevičovou napadlo, že ve škole neprospívá, poněvadž se tam nudí,[179] a stala se jeho mentorkou. V sovětském systému se od učitelů očekávalo, že budou úzce spolupracovat s rodinami svých žáků, zvláště těch, kteří dělají potíže a potřebují zvláštní pomoc. Pokud se rodina odmítala přičinit, mohla být vystavena značnému tlaku — včetně kritiky na hromadných schůzích nebo na pracovištích rodičů.

Druhou zásadní změnou se v Putinově životě na podzim téhož roku stal objev samba (v jednotném čísle sambo, z ruského samooborona, sebeobrana), což je druh bojového umění vycházející z juda, který ve dvacátých letech rozpracovali vojáci Rudé armády s cílem využít ho v boji muže proti muži.[180] Už rok předtím sice začal boxovat, ale nadšení ho opustilo, když mu v jednom zápase soupeř zlomil nos, takže trénink pak musel přerušit.[181] Když jednoho pošmourného říjnového odpoledne jen tak vysedávali s kamarádem Borisenkem doma a neměli co dělat, dostali nápad využít otcův drahocenný telefon a obvolat místní kluby samba, jestli někde nemají trénink, kam by po škole mohli zajít.[182]

Voloďu k tomu vedly smíšené pohnutky. Rád se účastnil rvaček a trávil čas na dvoře s místními chuligány, zároveň si však začínal uvědomovat, že touhle cestou k žádné světlé budoucnosti nedojde. „Atmosféra tam byla hrozná,“ vzpomíná Borisenko. „Neholení špinaví chlápci, levné víno a cigarety. Chlast, obscénní výrazy, rvačky. A Putin byl uprostřed těchhle budižkničemů. Sám žádný násilník nebyl, ale v jednom kuse s takovými vysedával.“[183] Bylo dost jasné, že mnozí z nich skončí za mřížemi, ale Voloďovi víc záleželo na jeho vlastním statusu. „Na to, abych si udržel takové vedoucí postavení, jaké jsem měl,“ vysvětlil později, „jsem potřeboval skutečnou fyzickou sílu a dovednosti. A o to vedoucí postavení jsem stál… Věděl jsem, že jestli nezačnu sportovat, na ulici ani ve škole si postavení, na které jsem zvyklý, neudržím.“[184]

Většina klubů, které tehdy kontaktovali, je odmítla s tím, že mají plný stav a mohou si zavolat zase napřesrok. Nakonec se však dovolali Anatoliji Semjonoviči Rachlinovi, trenérovi v klubu Trud, který provozovala Federace odborových sdružení, a ten se s nimi uvolil sejít.[185] Voloďa po přijetí do klubu tak toužil, že se zpočátku vydával za o rok staršího, než kolik mu ve skutečnosti bylo. Ukázalo se ovšem, že to nebude nutné, a Rachlin, který strávil dětství během blokády Leningradu v Baskovově uličce v domě hned naproti tomu, kde bydlel Putin, je přijal do klubu oba.

Sambo se stalo velikou Voloďovou vášní.

Klub se nacházel v západní části města, nedaleko zahrad Jusupovova paláce, kde byl o půlstoletí dřív zavražděn Rasputin, který si potrpěl na kuchařské umění Putinova dědečka Spiridona. Ačkoli to jeho matka neschvalovala (sambo považovala za „šaškování“ a děsila se, že při něm jejímu synkovi zlámou vaz), Putin začal tři večery týdně jezdit tramvají přes město, aby se mohl dvě hodiny činit na žíněnce. První rok trénoval v pletených vlněných ponožkách, protože neměl ani vlastní zápasnické boty, ani jakoukoli jinou výbavu, potom však Borisenko z klubu odešel a své věci mu přenechal. Většina ostatních chlapců na tom nebyla o nic lépe.[186]

Rachlin vzpomíná, že Putin vynikal cílevědomostí a odhodlaností, s níž zápasil — jako by každý souboj měl být jeho posledním. Rodiče mu to však vůbec neschvalovali. Sportovní kluby měli v oblibě kriminálníci a bývalí vězni pracovních táborů: Putinův otec chtěl, aby se jeho syn raději naučil hrát na harmoniku, nástroj, na který sám hrál jako chlapec v Tveru. Aby mu udělal radost, Putin se naučil několik jednoduchých písniček, ale bylo to bez nadšení.[187] Nakonec se konflikt vyostřil natolik, že rodiče Voloďovi sambo zakázali, a Rachlin se za něj přišel přimluvit.[188] Stejná situace se pak ještě několikrát zopakovala a Voloďův trenér se stal u Putinových doma pravidelným hostem. Postupně tak místo pouhého trenéra začal být — podobně jako Věra Gurevičová — jeho mentorem.

Putin později napsal, že Rachlin sehrál v jeho životě rozhodující roli. „Kdybych nebyl začal sportovat, vůbec netuším, jak by se můj život vyvíjel. Právě sport byl tím, co mě dostalo z ulice.“[189]

Ve skutečnosti to bylo o něco složitější. Putinův vztah s Rachlinem, tak jako i s Věrou Gurevičovou, byl nesporně významný, ale Voloďa sám začínal dospívat. Jeho úsilí ovládnout sama sebe, které Borisenko postřehl už o rok dříve, postupně přinášelo ovoce. A jak si všiml Rachlin, kdykoli Putin zápasil, pokaždé začal okamžitě po skončení souboje působit dojmem, jako by k němu nikdy nedošlo. Změna byla tak prudká, že neušla jeho pozornosti — schopnost vyměnit agresivitu prakticky ihned za přátelskou vstřícnost shledal značně neobvyklou. Zaujalo ho také, že se Voloďův výraz ve tváři vůbec nemění bez ohledu na to, zda zvítězí, nebo odejde poražen. „Byl velmi zdrženlivý… V takových okamžicích se vůbec nedalo říct, co cítí.“[190] Neprojevovat emoce, to je ovšem jedna z klíčových zásad, jimiž se řídí jak judo, tak i sambo. Zenový mistr Takuan Sóhó ze sedmnáctého století učí, že „vnitřní ‚prázdnota‘, nepodstatnost vědomí, soustředěné odhlížení od sebe sama a neochvějný klid, to jsou vlastnosti, jež zájemci o bojová umění přinesou úspěch. Pro city zde není místo.“[191]

Třináctiletý Putin o Takuanovi pochopitelně nikdy neslyšel a přitahoval ho spíš rituál samba a samurajské tradice,[192] ale intuitivně se mu nějak podařilo porozumět filosofii v jeho pozadí.

Začaly se projevovat i další stránky jeho osobnosti. Pořád byl sice, jak sám řekl, „dost chaotický student“, ovšem pátou třídu ukončil — vůbec poprvé — i s nějakými čtyřkami, vedle obvyklých trojek; s dvojkami byl však konec. Když ho nějaké téma opravdu zaujalo, dokázal své okolí překvapit. Na Borisenka, který měl literární sklony a později se stal divadelním režisérem, udělal toho roku dojem tím, jak porozuměl Gogolovi (což není právě nejsnadnější ze spisovatelů devatenáctého století), jehož v hodinách literatury probírali spolu s Turgeněvem, Tolstým a Dostojevským.[193]

Všechny změny částečně souvisely s tím, jak si Putin začal uvědomovat, že brzy bude muset přijmout některá významná rozhodnutí. V dělnických obvodech tehdejších sovětských měst platilo, že ve čtrnácti letech chlapci překračovali zásadní hranici.[194] Buď zůstali s ostatními výrostky na ulici,, kde se ti starší tloukli řetězy od kol, hráli hazardní hry, pili a soupeřili o to, který z nich se stane vůdcem party, a v tom případě nastoupili cestu, která končila záznamem v trestním rejstříku, což ostatní považovali za čest — anebo se k takovému světu obrátili zády a začali se pilněji učit v naději, že by se mohli dostat na technické učiliště, případně, pokud byli opravdu nadaní, na univerzitu.

Chruščovovy reformy byly sice pro děti Putinovy generace celkem vzato opravdovým požehnáním, protože jim otevřely nové možnosti, jaké si jejich rodiče nedokázali ani představit, ale zlepšení přístupu k vyššímu vzdělání mezi ně nepatřilo. Strašlivé válečné ztráty na životech — dvacet milionů mužů a k tomu šest milionů žen — měly za následek, že ještě i po dvou desetiletích trpěl ruský průmysl velkým nedostatkem pracovníků v dělnických profesích. Ke konci šedesátých let tak bylo jen třem z pěti žáků druhého stupně umožněno pokračovat ve školní docházce i po absolvování osmé třídy a tato kvóta byla brzy ještě omezena; univerzitní vzdělání z nich mohl později získat jen maličký zlomek.[195] Bez ohledu na to, jak mohla strana vynášet slavnou úlohu dělnické třídy, pohled na starší spolužáky, kteří jsou v šestnácti odesíláni do učení nebo do dělnických přípravek, po nichž je nečeká nic než celoživotní zaměstnání u pásu někde v továrně bez jakékoli perspektivy, úplně stačil na to, aby se i nejvzpurnější dítě dokázalo ve škole přece jen soustředit.[196]

Navíc tu byl ještě jeden další faktor. Na univerzitu nepřijali nikoho, kdo nebyl členem Komsomolu, tedy mládežnické organizace komunistické strany, ale vstoupit do Komsomolu mohli jen ti, kdo předtím byli členy Pionýra.[197]

Na podzim roku 1965, když Voloďa nastoupil do šesté třídy, začalo být tohle všechno velmi aktuální. Jeho známky se dramaticky zlepšily a konečně — tři roky po svých spolužácích — se směl stát členem nejmladší stranické organizace.[198]

Normálně se při slavnostním přijetí noví členové Pionýra, všichni devíti- či desetiletí, seřadili do útvaru, načež k nim ředitel školy přednesl projev. Potom někdo zatroubil na znamení a děti z vyšších ročníků, zpravidla už komsomolci, předali každému nováčkovi červený šátek a pěticípý pionýrský odznak.[199] Putinovi však bylo třináct a žádat po něm, aby se postavil mezi třeťáky, by bylo potupné. Proto byla učiněna výjimka a celou jeho třídu odvedli na exkurzi do Leninova muzea v Uljanovce, vesničce na jihovýchod od Leningradu, kde svého času žil Leninův švagr.[200] Tam byla rozvinuta školní pionýrská vlajka a Voloďa před ní odrecitoval pionýrskou přísahu: „V přítomnosti svých soudruhů, já, Vladimir Vladimirovič Putin, slavnostně slibuji, že budu vášnivě milovat svou vlast a žít, učit se a usilovat tak, jak nás vybízel veliký Lenin a jak nás učí Komunistická strana.“[201] Za víření bubínku mu poté kamarád Borisenko, který byl předsedou třídního pionýrského oddílu, uvázal kolem krku pionýrský šátek.

Byla to radikální změna. Až do té chvíle byl Putin outsider, mezi spolužáky sice oblíbený, v důsledku své vzpurnosti však stojící stranou. Nyní se stal jedním z nich. Jeho otec, který za svého syna dlouhé roky svědomitě odebíral pionýrské noviny zvané Pioněrskaja pravda, byl nadšen. Roztržky kvůli sambu a Voloďově nevalnému nadšení pro hru na harmoniku byly v tichosti zapomenuty.

Zatímco se Putin postupně propracovával zkouškami, které s sebou přinášelo dětství a škola v Baskovově uličce, na nejvyšších příčkách sovětské hierarchie zavládl zmatek. V roce 1962 se svět přiblížil víc než kdy předtím či potom totální jaderné válce. Chruščov v odpověď na neúspěch CIA, která podpořila kubánské exulanty z Floridy v invazi na Kubu, jejich pokus však skončil katastrofou v Zátoce sviní, i na rozhodnutí Spojených států rozmístit v Turecku a v Itálii střely schopné nést jaderné hlavice vyhověl žádosti Fidela Castra, aby na ostrově byly rozmístěny jaderné zbraně. Díky prezidentu Kennedymu, který se postavil Pentagonu i svým vlastním poradcům a vyzval k mírovému řešení, jakož i veliteli sovětské flotily, který zrušil již vydaný rozkaz zahájit jaderný útok, se válce podařilo na poslední chvíli zabránit. Spojené státy stáhly své střely z Evropy a Chruščov odvolal své síly z Kuby, ale Kennedy trval na tom, že ústupky Washingtonu musí zůstat tajné, a výsledek byl tudíž v Moskvě vnímán jako potupa. Zdálo se, jako by Sovětský svaz ustoupil, aniž za to cokoli získal. Zároveň se sovětské hospodářství stále více zadrhávalo, a místo aby Sovětský svaz dostihl Ameriku, jak Chruščov sliboval, jeho ztráta dál narůstala. Chruščovovi spolupracovníci postupně začínali mít pocit, že jeho vedení je impulsivní a nevypočitatelné. Po dvou letech byl odstaven od moci konzervativní skupinou v čele s Leonidem Brežněvem, svým někdejším chráněncem, jehož vyzdvihl až do postavení svého zástupce.

Pro Voloďu byl Chruščovův odchod dobrou i špatnou zprávou. Znamenal totiž konec povinné výuky řemesel, na níž padlý vůdce trval a která v praxi znamenala, že se žáci museli už na prvním stupni učit zedničině a práci s kovem. Ta byla nyní v tichosti ukončena a všem, kterých se týkala, se ulevilo. Zato ideologie, jež mohla být až dosud z velké části přehlížena, se znovu vrátila na scénu, a s neztenčenou silou.

Být pionýr, k tomu již nyní nestačilo mít přijatelné známky na vysvědčení. Pionýři se také museli učit zpaměti životní příběhy pionýrských hrdinů, jako byl Pavel Morozov, který jako dítě za kolektivizace zemědělství ve třicátých letech udal vlastního otce za to, že ukrývá zrní.[202] Otce zatkli a Pavlíka, jak mu říkali, zavraždili vesničané rozzuření tím, co provedl.[203] Příběh to byl tak trochu kontroverzní, protože ruská tradice i stranická politika zdůrazňovala význam patriarchální rodinné struktury, ale zároveň šlo o zářný příklad dítěte, jež svou revoluční povinnost stavělo na první místo. Dokonce i Stalin měl pochyby: „Byl to ale hajzlík, takhle udat vlastního otce,“ poznamenal jednou údajně v soukromí. Jako ztělesněné sebeobětování za věc komunismu představoval však soudruh Pavlík pro propagandisty příliš lákavé sousto, než aby ho mohli přehlížet. V šedesátých a sedmdesátých letech se tak z něj stal pionýrský hrdina par excellence, jehož obětavou odvahu měli mladí lidé napodobovat. Paradoxní bylo, že v téže době se děti Putinovy generace ke ctnostem, které měl Morozov údajně ztělesňovat, začínaly stavět stále skeptičtěji. Školáci mají na podrazáky spadeno — a platí to všude na světě. Jak napsala Jelena Gorochovová, víceméně Putinova vrstevnice, „nejsem si jistá, jestli udat vlastního otce a dostat ho na Sibiř je zase až takové hrdinství“.[204]

Putin to dost možná cítil podobně.[205] Žádné pochyby ovšem nahlas nikdy nevyslovil a neučinil tak ani žádný z jeho spolužáků. V sovětském systému byla konformita cenou za úspěch, to se dětem vtloukalo do hlavy už od mateřské školky.[206] Dokonce i takoví jako Putin, kteří se bouřili, znali pravidla, která porušovali, nazpaměť. Když se rozhodl pilně se učit a jako pionýr vystoupit na první příčku žebříku, který mohl jednoho dne vést až ke členství v komunistické straně, souhlasil tím, že bude působit v rámci systému, a když tak učinil, začal své rozhodnutí naplňovat se stejnou cílevědomostí, s jakou se věnoval trénování samba. Uklízení ve škole ani sběr starého papíru či železného šrotu a další úkoly, k nimž se měl jako pionýr dobrovolně hlásit, nic z toho ho nijak zvlášť nenaplňovalo, ovšem jak to formuloval později, „plivat proti větru“ nemělo smysl.[207]

Modelem pionýrů, stejně jako okťabrjat, byli skauti — dokonce včetně hesla „buď připraven!“ Cíle obou organizací však stěží mohly být odlišnější: zatímco skautům se vštěpuje soběstačnost, pionýři se učili, že jednotlivec může vzkvétat jen jako člen skupiny.[208]

Očekávalo se, že škola, pionýrská organizace a rodina budou působit společně s cílem vštípit dětem socialistické hodnoty. Každá třída tvořila zvláštní pionýrský oddíl, který se dále dělil na „družiny“ tvořené pěti či šesti dětmi, které navzájem soupeřily. Pokud se některé dítě nesnažilo, kritizována byla celá jeho družina a její členy čekalo odsouzení na třídní nástěnce. A naopak, pokud svým úsilím někdo vynikal, pochvaly se dočkala jeho družina, nikoli jednotlivec. Poučením bylo, že základem je posouzení celé skupiny a jednotlivec je druhořadý: kritizovat nedostatky svých soudruhů bylo tudíž nejen morálně správné, nýbrž i v zájmu každého dítěte, poněvadž jinak by za chyby ostatních neslo spoluzodpovědnost. Od druhého stupně si každý oddíl volil pětičlennou radu, která se pak scházela jednou měsíčně, aby debatovala o tom, jak se jednotliví žáci snaží a jak se chovají, vyslovovala jim pochvaly nebo pokárání a udělovala známky od jedné do pěti, které byly řádně zapisovány do jejich záznamů a zasílány rodičům. Od rodiny se pro změnu očekávalo, že bude školu informovat o tom, jak se dítě doma chová, zda je poslušné a pomáhá s domácími pracemi.

Tak přinejmenším vypadala pochmurná představa, která se zrodila v hlavách sovětských pedagogů a stranických byrokratů. V praxi se však teorie a skutečnost značně rozcházely, což v Sovětském svazu platilo skoro všeobecně.

Život leningradských školáků v šedesátých letech byl podstatně zábavnější, než by se mohlo zdát. Vstupenky do kina tehdy nestály skoro nic (a promítaly se v nich nejen sovětské, ale i zahraniční filmy, například zpracování Tří mušketýrů) a místní loutkové divadlo uvádělo tradiční lidové pohádky.[209]

V zimě chodil Voloďa se spolužáky na běžky do březových lesů okolo města[210] a letní prázdniny trávil s matkou na dače, kterou jeho otec dostal přidělenou ve vesnici Pustoměržna asi devadesát kilometrů od Leningradu směrem k estonské hranici, nedaleko míst, kde bojoval jako partyzán. Nebylo to sice o moc víc než prostá dřevěná chalupa se zahrádkou, kde se dala pěstovat zelenina, a několika ovocnými stromy, ale Voloďa se tak dostal z města a ze společnosti mladých rváčů na dvoře. O víkendech za nimi přijížděl otec a Putin se naučil sbírat houby v lese a jezdit na kole.

Později jeho škola uspořádala turistický výlet k Ladožskému jezeru, aby děti viděly, kudy v dobách blokády vedla evakuační trasa. Přes námitky své matky, která se nepřestávala bát, že ho potká nějaké neštěstí, tehdy tábořili v lese pod stany: byla to první z mnoha dalších podobných výprav. Jednou v zimě získali možnost strávit několik nocí v lovecké chatě, kterou jim zařídil otec spolužáka, člen místního loveckého sdružení, a celé dny pak jezdili na lyžích a na saních.

Jakmile Putin jednou překonal první překážku a stal se z něj pionýr, následovaly další a delší výlety. V létě 1967 odletěl se svými spolužáky do Nikolajeva (dnes jej uvádíme v ukrajinské formě jako Mykolajiv) u Černého moře, poblíž Krymu, kde strávil šest týdnů v místním kolchozu česáním třešní, a na zpáteční cestě navštívil Kyjev. Cílem jiného výletu bylo Lotyšsko, kde po celý měsíc tábořil někde u jezera a podíval se i do Rigy, hlavního města, které ho fascinovalo svou evropskou architekturou, tak odlišnou od všeho, co znal z Ruska. Žasl také nad čistotou místních pláží.[211]

Jak už to s dětmi bývá často, a s dětmi starších rodičů zvlášť, i Voloďovi rodiče dělali, co bylo v jejich silách, aby mu splnili každé přání. Měl tudíž dost peněz, aby své přátele mohl zvát na zmrzlinu do kavárny o kus dál na ulici, a dovolili mu chovat doma v kleci dva zpěvné ptáčky; v pátém patře a ve společném bytě jiná domácí zvířata připadala v úvahu asi jen stěží. Pečoval o ně sice sám, ale čistit jim klec odmítal s tím, že je to ženská práce, a tak to za něj dělaly dvě spolužačky.[212] Ačkoli jeho matka nepřestala mít výhrady k tomu, že trénuje sambo, ušila mu jeho první zápasnický úbor,[213] a aby byl chlapec dostatečně připraven na ples k ukončení školního roku, zaplatil mu otec hodiny tance.[214] Když Voloďa jako „náctiletý“ zoufale toužil hrát na kytaru, nástroj dostal a k šestnáctým narozeninám mu darovali i gramofon.[215]

U pionýrů se Putinovi mezitím dařilo: když Borisenka v pionýrské organizaci povýšili, zvolili Voloďu spolužáci jeho nástupcem.[216] To byl opravdový zvrat: poté, co byl dlouhé roky třídním potížistou, začal v sedmém ročníku předsedat pionýrské radě.

Podobně jako skauti, také pionýři oslavovali vlastenectví. Pionýrský zákoník, který se všichni museli naučit zpaměti, vyhlašoval: „Pionýr ctí památku těch, kdo položili život v boji za svobodu a rozkvět sovětské vlasti.“[217]

Pro Voloďu a jeho spolužáky to stejně jako pro děti po celém Sovětském svazu nebylo žádné prázdné heslo: nějakého příbuzného ve válce ztratil každý. Školy pro žáky organizovaly návštěvy bojišť a památníků, včetně leningradského Piskarjovského hřbitova, kde byl pohřben Putinův bratr Viktor. Vlastenectví bylo přitom zbarveno ruským nacionalismem: učitelé nikdy nepřestávali vyzdvihovat velikány ruské kultury, jako byli spisovatelé Čechov, Dostojevskij a Puškin nebo skladatelé Musorgskij s Čajkovským, a roli, kterou sehráli Ivan Hrozný a Petr Veliký při konsolidaci moskevské moci a rozšiřování ruského území.[218]

Putin svým novým povinnostem v Pionýru podle všeho dostál, protože ho v roce 1967, na počátku jeho posledního ročníku, přijali do Komsomolu, stranického mládežnického hnutí, které představovalo most mezi školou a začátkem pracovní dráhy.[219]

A nebyla to jediná změna, která se v jeho životě toho roku udála. Starý manželský pár, který žil naproti Putinovým, babička Aňa a její muž, se totiž poté, co byl jejich pokoj prohlášen za neobyvatelný, odstěhovali do nového bytu na předměstí. To znamenalo, že o byt se už nyní dělily jen dvě rodiny. Z pokoje babičky Ani se stala kuchyň a Voloďa tak získal místnost, kde se mohl nerušeně scházet s kamarády, aniž překáželi rodičům.[220]

V sovětském systému se vstup do Komsomolu považoval za znak dospělosti a celkem vzato šlo o významný životní krok, ale Putin v mnoha ohledech zůstával týmž nepoučitelným mladíkem, kterým byl odjakživa. Nepřestával se rvát, i když tak činil méně často než dříve.[221] Přehlédnout výzvu, to pořád ještě nedokázal. V Baskovově uličce chlapci odedávna šplhali po okenních římsách dívčí školy na rohu, byla to tradice sahající až do Stalinových dob.[222] Když ho jiný chlapec vyzval, ať totéž udělá i ve své vlastní škole, klidně vylezl na železnou balustrádu okna v pátém patře, chytil se římsy nad ním a ručkoval podél fasády bez ohledu na to, že visí dobrých dvacet metrů nad chodníkem, dokud se nedostal až k oknu sousední třídy, jímž mohl prolézt zase dovnitř.

Putinovi spolužáci si říkali, že ho „láká riziko“.[223] Nepochybně na tom něco bylo, ale svou roli hrála i skutečnost, že cosi ve Voloďovi se prostě odmítalo podřídit stejným pravidlům jako všichni ostatní. Jeho dětská neukázněnost nebyla jen, jak později tvrdil, vzpourou proti školní disciplíně poté, co na dvoře poznal jen svobodu: odrážela také jeho touhu odlišovat se. Když mu později jeho rodiče darovali hodinky (což byl v té době pro „náctiletého“ výjimečný dar — jeho bratranec Jevgenij si postěžoval, že sám hodinky ještě pořád nemá, i když je skoro o dvacet let starší),[224] Putin je nosil okázale na pravém zápěstí, i když byl pravák, a tvrdil, že mu to tak připadá pohodlnější.[225] Jeho otec mu je dal v naději, že přestane všude chodit pozdě, ovšem v tom směru příliš neuspěl: víc než padesát let poté Putin dál nosil hodinky na pravém zápěstí a dál neustále chodil pozdě.

Potřeba odlišovat se od druhých se projevovala i v jiných směrech. Jeho trenér samba Anatolij Rachlin shledal, že Putin uvažuje mimořádně nezávislým způsobem: „S ostatními se mohl shodnout, anebo ne, ale na tom, co si myslel, se nic neměnilo.“[226] Stejný pocit měl také Borisenko: „Přinutit ho něco udělat, to skoro nešlo. Jediným, kdo na něho měl skutečný vliv, byl on sám.“[227]

I přesto však platí, že nakolik se Voloďa vyčleňoval z davu, nebylo to jeho rozhodnutí o nic víc než jeho přirozenost. Jiná část jeho osobnosti totiž působila právě opačným směrem. Rachlin podotýká, že často působil vysloveně plachým dojmem.[228] Když nedělal chuligánské vylomeniny, zdálo se, že je to introvert, který si rád drží odstup a své myšlenky si nechává pro sebe.[229]

V tomto ohledu se podobal Vladimiru Spiridonovičovi, který byl podobně mlčenlivý a neochotný dávat najevo své pocity. Putin později napsal, že jeho otec byl „navenek mrzoutský muž“ s „velmi panovačnou povahou“.[230] Jeden kamarád ze školy vzpomíná, že „neprojevoval žádné zvláštní otcovské city“.[231] Putinova učitelka Věra Gurevičová mluví o tom, že „u nich v rodině se nelíbalo, na sentimentální projevy v tom domě nebylo místo“.[232] Avšak za přísným zevnějškem měl jeho otec ještě jinou stránku, kterou za žádnou cenu nechtěl projevovat.[233] „Uvědomil jsem si, jak mě miluje a jak mu na mně záleží,“ napsal později sám Putin. „Pokud šlo o mou matku, obskakovala mě jako kvočna kuřátka. Kromě mě neměla v životě žádný jiný cíl.“[234]

Voloďa na mnoho lidí působil studeně. Zřídka se usmíval, jak si vzpomíná i jeden z jeho spolužáků.[235] Dokonce i Borisenko, jeho nejbližší přítel, později řekl, že v jejich vztahu existovala implicitní hranice, o níž věděl, že by ji nikdy neměl překročit.[236] „Tak už to u něho chodilo,“ dodává Borisenko. „Zdálo se, že je s námi se všemi, ale zároveň stál kousek stranou. Když jsme něco podnikali, sice se účastnil, ale přesto jako by přihlížel zvenčí. Ve všem měl své vlastní hledisko.“[237]

Dobrým příkladem bylo Putinovo rozhodnutí přihlásit se na přírodovědnou výběrovou školu se zaměřením na chemii, a nikoli na běžnou střední školu, o jaké většina jeho spolužáků doufala, že se by tam mohla dostat. Nikdy dřív přitom žádný zájem o přírodní vědy neprojevoval a Věru Gurevičovou, která pro něho byla — Borisenkovými slovy — „jako druhá matka“, svou volbou ohromil. Když se ho vyptávala, jaké k tomu má důvody, zdvořile ji odbyl. Rozhodl se, řekl jí, a dál uvidíme, až ho tam přijmou.[238] Jak se později ukázalo, jeden soused mu poradil, že tato škola má výjimečně nadaného učitele literatury jménem Michail Děmenkov, který své studenty učí „přemýšlet mimo vyšlapané cesty“.[239] Ale zároveň mu — znovu — šlo o to, aby se odlišil od ostatních. Výběrové školy, to byla zbrusu nová věc, zřídili je jen nedlouho předtím v rámci celostátního pokusu o zvýšení úrovně přírodovědného vzdělávání a šlo o značně prestižní instituce, které přijímaly nadané studenty z celého města, nikoli jen ze svého bezprostředního okolí.[240] Putin v zimě toho roku dostal zánět mozkových blan a měsíc pak strávil v nemocnici, což mělo za následek, že mu prominuli závěrečné zkoušky, ale na výběrovou školu přijat byl, protože během závěrečného ročníku měl už ve škole samé čtyřky a pětky.[241]

Přechod na střední školu se neobešel bez problémů. Putin a ještě dva další outsideři si museli „vyřídit věci“ pěstmi, než je noví spolužáci přijali mezi sebe,[242] a jak se obávala Věra Gurevičová, Voloďovo nadšení pro chemii dlouho nevydrželo. Dařilo se mu však v literatuře a v dějepisu — fascinovaly ho romány Alexandra Dumase, jakož i ruských klasiků[243] — a také v němčině; jednou týdně ještě pořád docházel ke Gurevičové na doučování.[244] Bezhlavě se zamiloval do spolužačky jménem Jelena Grjaznovová, přátelské a společenské dívky s dlouhými hnědými vlnitými vlasy, kterou po škole doprovázel domů a po večerech s ní chodil tancovat, dokud se nedohodli, že se zřejmě jeden k druhému přece jen příliš nehodí. S přáteli si vyměňoval pásky s nahrávkami Beatles, jejichž hudba tehdy byla v Sovětském svazu zakázaná. Na výletech pod stan spolu zpívali hořkosladké balady Vladimira Vysockého a Bulata Okudžavy, dvou velmi rozdílných a výjimečně nadaných písničkářů, jejichž verše byly na samé hranici toho, s čím se ještě sovětský systém dokázal smířit, ale oba se — zvlášť Vysockyj, jehož písně se líbily dokonce i Brežněvovi — těšili přízni z nejvyšších míst.[245]

Stručně řečeno, Putin žil v Leningradě podobným životem jako většina dorůstajících chlapců jeho generace.

Jen v jednom ohledu se od svých vrstevníků odlišoval: mimoškolních aktivit se téměř nikdy neúčastnil: ať už šlo o sociální práci organizovanou Komsomolem, na níž se podílel jen do té míry, aby se vyhnul oficiálnímu pokárání (a pomohlo mu také, že tajemnice Komsomolu, dívka, kterou mnoho jeho spolužáků obdivovalo, projevovala o Voloďu velký zájem, třebaže on její city nikdy neopětoval), dramatický kroužek nebo školní večírky, všechno se muselo obejít bez něho.[246] Veškerý svůj volný čas nadále věnoval sambu — čtyři večery týdně trénoval (dvě nebo i tři hodiny) a o víkendech cestoval s Rachlinem a dalšími členy klubu Trud na zápasy v jiných ruských městech. A jeho úsilí přinášelo úspěchy: v deváté třídě, když mu bylo šestnáct, získal na leningradském Mistrovství mládeže druhé místo a následujícího roku se jeho jméno objevilo i v celostátních tabulkách.[247]

Stejná cílevědomost ho zanedlouho přivedla i k dalšímu, mnohem důležitějšímu a také těžšímu rozhodnutí, než byl přechod na výběrovou školu. K tomu však nemohlo dojít, dokud si v hlavě neujasnil, co chce vlastně v životě dělat.

V padesátých a počátkem šedesátých let většina Rusů upřímně věřila, že komunismus je nadřazený společenský systém. Nedalo se sice popřít, že se jejich životy příliš nepodobají tomu, co jim strana slibuje, ale starší generace i mladší lidé byli přesvědčeni, že sovětská společnost má cosi jako mravní kompas — na rozdíl od kapitalistického Západu, kde vládne zákon džungle — a ať už země čelí v současnosti jakýmkoli potížím, celkem vzato míří správným směrem.

Po Chruščovově odstavení roku 1964 to však přestalo platit. Straničtí vůdci výměnou za podíl na zisku ochotně přivírali oči nad zkorumpovaností úředníků na nižších úrovních, učitelé přijímali pozornosti od rodičů za to, že jejich dětem dají lepší známky, doktoři úplatky za to, že svým pacientům dopřejí lepší péči, a policisté za přehlížení přestupků. Nedošlo k tomu ze dne na den a netýkalo se to každého: někteří, jako třeba Putinův otec, zůstali přesvědčenými věřícími po celý život. Postupně, krok za krokem, se však víra v komunismus začínala drolit. Aby se tomu zabránilo, Brežněv a jeho spolupracovníci z politbyra kladli stále větší důraz na ideologickou pravověrnost.

V lednu 1966 tak byli Andrej Siňavskij a Julij Daniel, oba spisovatelé, za protisovětskou agitaci a propagandu odsouzeni jeden na sedm a druhý na pět let vězení v pracovních táborech s přísným režimem — za to, že svá díla vydali na Západě. Bylo to vůbec poprvé, kdy byl takový trest udělen čistě jen za literární práci, a jejich proces byl předzvěstí začátku dvě desetiletí trvající kampaně proti disidentům neboli, jak se jim v tehdejším Rusku říkalo, inakomysljaščim, tedy „těm, kdo myslí jinak“. Šest týdnů po procesu s dvojicí spisovatelů Brežněv na XXIII. sjezdu Sovětské komunistické strany vyzval k „nekompromisnímu… boji proti buržoazní ideologii, revizionismu, dogmatismu a reformismu [a proti] gigantickému propagandistickému aparátu imperialismu, [který] korumpuje jednotlivce“. Správnou odpovědí, jak vyhlásil, bude „tvůrčí rozvinutí marxismu-leninismu a jeho organické propojení s revoluční praxí dělnické třídy“. V témž duchu pak pokračoval celé čtyři hodiny.[248] Tehdejší pozorovatelé, v Rusku i na Západě, shledali celý sjezd „šedivým a monotónním…, bezvýrazným a neurčitým…, nejnudnějším ze všech sjezdů v celé historii strany“.[249] Právě to bylo přirozeně důvodem, proč se Brežněv ocitl ve funkci. Byl to spolehlivý úředník, na něhož bylo spolehnutí, že obnoví stabilitu a život znovu začne proudit v předvídatelných kolejích. Novátorství a vzrušení chruščovovské éry bylo nyní věcí minulosti.

Nové zdůraznění ideologické korektnosti bylo patrné i v Komsomolu. Už jako pionýři byly děti vyzývány k tomu, aby „chápaly nadřazenost sovětského systému nad buržoazním“, ale teď se od nich očekávalo, že „pozvednou svou teoretickou a ideologickou úroveň“ četbou Marxe a Engelse, aby tak „vytvořily nový typ osobnosti“.[250]

Ve snaze smířit podobně vznešené cíle se stále neústupnější realitou sovětského života se Brežněv obrátil na Jurije Andropova, aparátčíka Ústředního výboru bez jakékoli předchozí zkušenosti s bezpečnostními otázkami, a v roce 1967 ho jmenoval do čela KGB. Andropov — ani v nejmenším duchem liberál, jak předstírali sovětští propagandisté — byl zaměřen až do morku kostí protizápadně.[251] Oleg Kalugin, který za Andropova působil ve funkci náčelníka První správy, napsal, že jeho nadřízený „upřímně věřil, že Spojené státy a Západ pracují dnem i nocí na zničení Sovětského svazu“.[252] Příštího roku, během takzvaného Pražského jara, když se českoslovenští komunisté pokusili vymanit z nadvlády Sovětů a zavést ve své vlastní zemi demokratičtější systém, byl Andropov přesvědčen, že jde o výsledek západního vměšování a bude nezbytné potlačit ho silou.

Přímo v Rusku přistupoval k věcem podobně. Pokud šlo o nákazu korupcí, s tou příliš nesvedl, poněvadž v ní byli zapleteni členové politbyra (a dokonce i Brežněvovi příbuzní), ale potlačit disent, to byla jiná věc. V červenci 1967 zřídil 5. správu KGB, jejímž úkolem — skrytým za oficiálním označením „ideologická kontrarozvědná činnost“[253] — bylo vést boj s politickým disentem, který v Sovětském svazu údajně podněcovaly západní mocnosti. Ruští disidenti byli pronásledováni, zatýkáni a zavíráni do psychiatrických léčeben s odvoláním na to, že každý, kdo odporuje sovětskému systému, je už z definice duševně chorý.

A zároveň se Andropov snažil obnovit zašlou slávu KGB, jejíž obraz byl v padesátých letech katastrofálně poškozen Chruščovovým odhalením stalinistických zločinů.[254]

Jedno se s druhým dobře doplňovalo. Stupňování represí disidentů se odehrávalo pod pláštíkem vznešených cílů. Bezpečnostní služby byly představovány jako dědicové údajně „slavných tradic“ Dzeržinského Čeky z dvacátých let — stalinistické období jako by vypadlo z dějin. Televizní seriály, například Štít a meč nebo Sedmnáct zastavení jara, vyprávějící o dobrodružstvích sovětských agentů působících za druhé světové války přímo v nacistickém Německu, líčily příslušníky tajných služeb jako obětavé vlastence a hrdiny, kteří s nasazením vlastních životů hájí svou rodnou zemi. Tyto kinematografické počiny byly cílevědomě produkovány tak, aby formovaly obraz sovětských tajných služeb srovnatelný s tím, jaký na Západě vytvářely filmy s Jamesem Bondem – v Rusku zakázané. Třebaže je těžká ruka sovětských filmových cenzorů činila „neohrabanými a kýčovitými“ (jak to vyjádřil jeden západní kritik, „žádný sex, napětí, ani cokoli nejednoznačného“), mnozí Rusové je shledávali inspirativními.[255]

KGB, jak ji pojímal Andropov, měla mít dvojí roli: bránit Rusko před „korumpujícími vlivy“ ze zahraničí — přesvědčováním, když to bude možné (takzvaná „prevence“), a represí v ostatních případech — a využívat všech možných prostředků k oslabení schopnosti západních mocností podkopávat sovětský systém.[256] K tomu však bylo potřeba nové generace příslušníků KGB. Byla tudíž zahájena kampaň, jejímž cílem bylo zrekrutovat „Andropovovy odvedence“, jak se jim začalo říkat, nadané mladé absolventy univerzit a technických učilišť, spolehlivé komsomolce, kteří by nahradili nemotorné stalinistické agenty, jací až do té doby v převážné většině případů zajišťovali uvnitř Sovětského svazu sledování i kontrarozvědnou činnost.[257]

Putin tehdy chodil do deváté třídy a byl pevně rozhodnutý stát se dopravním pilotem. Leningradský Institut civilního letectví byl největší ze tří leteckých fakult, které v Sovětském svazu připravovaly personál pro aerolinie, a jako sportovce by tam Putina přijali i bez příjímacích zkoušek, pokud by měl odpovídající známky. „Byl jsem nezlomně odhodlaný dostat se tam,“ prohlásil později. „Četl jsem různou odbornou literaturu a předplatil jsem si letecký časopis.“ Dokonce se zašel zeptat, jestli v Institutu neotvírají nultý ročník, kam by mohl chodit, ale řekli mu, že nic takového neexistuje.[258]

Potom však došlo k něčemu, co ho přimělo změnit plány. „Knihy a televizní pořady o špionáži jako Štít a meč mě uchvátily,“ vysvětlil později. „Nejvíc jsem žasl nad tím, jak může svým úsilím jediný člověk dosáhnout víc než celé armády. Jediný špion může rozhodnout o osudu tisíců lidí… Obraz Institutu civilního letectví začal blednout.“[259] Televizní seriál Štít a meč se vysílal v srpnu a září 1968. Krátce nato Putin sebral odvahu a vyrazil do Velkého domu (Bolšoj dom), jak se říkalo leningradskému ústředí KGB. O této monumentální osmipatrové budově postavené ve třicátých letech v konstruktivistickém slohu místní vtipkovali, že musí být nejvyšší ve městě, poněvadž dokonce i ze sklepů tam člověk vidí Sibiř.

Putin si našel cestu do přijímací kanceláře, kam se vcházelo z boční uličky, a zeptal se, co musí udělat, aby ho přijali jako kandidáta. Nebyl jediný — po každém špionážním filmu se v kanceláři objevilo několik neohrožených mladíků se zájmem vstoupit do řad KGB, a proto byl vyčleněn zvláštní důstojník kontrarozvědky, který dostal za úkol věnovat se jim. Zapsal si Putinova data, ale vysvětlil mu, že KGB dobrovolníky nepřijímá a odvedenci v každém případě musí absolvovat vojenskou službu, anebo získat vyšší vzdělání. Když se Putin zeptal, jaký obor by bylo nejlepší vystudovat, doporučil mu práva.[260]

Po většinu následujícího roku o tom, co udělal, neřekl nikomu ani slovo. Jednu chvíli se sice pokusil diskrétně vyptat na přijímací proceduru prostřednictvím spolužáka, jehož bratr měl přítele, který byl příslušníkem KGB,[261] ale jinak dál vytvářel dojem, že se hodlá stát pilotem, což byla bezpečná volba povolání a Putin měl místo v leteckém institutu prakticky zajištěné. Leningradská právnická fakulta naproti tomu patřila podobně jako její protějšek v Moskvě k vůbec nejprestižnějším institucím v zemi a dostat se tam bylo podobně těžké jako na Oxford či Cambridge v Anglii nebo na školy Břečťanové ligy ve Spojených státech. Každý rok bylo přijímáno pouhých sto nových studentů, z nichž však jen hrstka přicházela přímo ze školy: většina míst byla rezervována pro ty, kdo měli za sebou vojenskou službu. A o každé z nich soupeřilo čtyřicet zájemců.[262] Jak Putin později přiznal, „vypadalo to asi tak pravděpodobně jako let na Mars“.[263]

Když se svým novým plánem konečně seznámil rodiče, otec o něm nechtěl ani slyšet. Ne snad, že by něco namítal proti synově kariéře v KGB, ale pokládal to za zoufale riskantní nápad, který nemůže skončit dobře. Anatolij Rachlin, Putinův trenér samba, byl téhož názoru. Pokud se Voloďa zaměří na sport, prohlásil, klidně to může dotáhnout až na mistra Ruska, ale když se přihlásí na práva a odmítnou ho, nevyhne se vojenské službě. V šedesátých letech sice nebyla šikana v armádě tak zlá jako v pozdějších obdobích a Putin nejspíš doufal, že mu zběhlost v bojovém umění a protřelost, kterou si osvojil na dvoře, pomohou přečkat vojenskou službu bez úhony, ale ve srovnání s teplým místečkem na Institutu letectví, které měl víceméně zaručené, to ovšem nebyla nijak radostná vyhlídka.[264] Žádné velké podpory se mu nedostalo ani od přátel, s nimiž cvičil sambo: ve sportovních klubech se silové složky státu velké oblibě netěšily. Putin zuřil, když ho Leonid Usvjacov, jiný jeho trenér, který se jen nedlouho předtím vrátil z vězeňského tábora, kde si odpykal desetiletý trest, popichoval, že chce studovat na právnické fakultě, aby se mohl stát „špinavým fízlem“.[265]

Byl to, jak později řekl, „první bod obratu v mém životě“.[266]

Každý, koho znal, byl proti. Poprvé v životě se otevřeně postavil svému otci.[267] Vasilij Šestakov, jeden z několika málo přátel, jimž se svěřil, vzpomíná, jak si tehdy lámal hlavu, co počít.[268] „Den za dnem na mě tlačili,“ napsal Putin později.[269] „Byl to jeden z těch okamžiků, kdy mi nezbylo než hrát vabank. Buď… strávím další životní etapu tak, jak sám chci, anebo přijdu o všechno.“[270] Konečně, zhruba v březnu 1970, všem řekl, že si to nerozmyslí.[271] Připustil, že letecký institut by pro něho znamenal „měkké přistání. Všechno mi tam vyhovovalo, všechno se mi líbilo… Ale rozhodl jsem se jinak.“[272] Tentokrát ovšem nešlo jen o to, nebýt jako druzí. Uvědomil si, co přesně chce s životem podniknout. Bylo to obrovské riziko, ale možná i to ho přitahovalo.

Jakmile se Putin jednou rozhodl, řídil se zásadou, kterou si osvojil už dávno, jako kluk na dvoře. „Pokud chcete ve rvačce vyhrát, musíte vydržet do konce, jako by to byla nejdůležitější bitva vašeho života.“[273] Omezil tréninky samba a ve škole vynechával hodiny přírodních věd (což mělo za následek výrazné zhoršení prospěchu), aby se mohl soustředit na předměty, které potřeboval ke zkouškám na práva, tedy na literaturu, dějepis, ruštinu a němčinu.

A zároveň si uvědomil, že by se na právnickou fakultu přece jen nakonec mohl dostat. Sovětské univerzity měly povinnost přijmout jistý počet studentů z dělnických rodin, a v tom směru byl jeho původ zcela bez vady: jeho otec byl válečný veterán, tovární dělník a třicet let straník. Ve škole prospíval, byť výjimečné jeho výsledky nebyly: v humanitních předmětech zakončil desátou třídu se čtyřkami a pětkami.[274] A navíc se na jaře téhož roku stal kandidátem mistra sportu. V Sovětském svazu měly přitom univerzity podobně jako v Americe vyhrazena místa pro nadějné sportovce, a takovým Putin nepochybně byl.

Ať už tyto různé důvody sehrály jakoukoli roli, když byl v červenci zveřejněn seznam úspěšných uchazečů o studium, Putinovo jméno na něm nechybělo.[275] Později Putin rozhodně popíral, že by byl přijat především díky svým sportovním výsledkům. Nikolaj Alexejev, děkan právnické fakulty, ho — jak tvrdil — osobně ujistil, že „na tuhle univerzitu se všichni dostávají za rovných podmínek, nikoli podle nějakého seznamu sportovců,“ načež — pokračuje Putinovo vyprávění — sáhl do zásuvky svého psacího stolu, vytáhl seznam sportovců, o němž právě řekl, že neexistuje, přelétl očima jména na něm uvedená a Putinovi prozradil, že to jeho mezi nimi stejně nefiguruje.[276] Není to jediný případ, kdy se Putin pokusil zakrýt nějaký nepohodlný fakt z vlastní minulosti vyprávěním podobně rozporuplného příběhu.

I přes Putinovo popírání není pochyb, že jeho sportovní úspěchy musely být klíčovým faktorem.[277] Podle jedné verze Rachlinův kolega Leonid Usvjacov poté, co se mu nepodařilo Putina přesvědčit, aby si to s přihláškou na práva raději rozmyslel, využil vlivu, který měl na Michaila Bobrova, vedoucího Univerzitní katedry sportu, a napomohl Putinovu přijetí.[278] Tato možnost zní věrohodně, poněvadž Putin se krátce po svém přijetí dozvěděl, že nyní bude muset ze svého starého klubu Trud odejít a napříště v sambu reprezentovat univerzitní tělovýchovnou jednotu Burevestnik. Když odmítl, rozpoutala se nepěkná výměna názorů: Bobrov měl pocit, že ho podvedli a že byl Putin ke studiu práv přijat pod falešnou záminkou.[279] Jak napsala Věra Gurevičová, vládl mezi nimi potom „značně napjatý vztah“.[280] V té době však už kostky byly vrženy. Putin byl přijat k univerzitnímu studiu práv, jež se mu mělo stát můstkem k nanejvýš nepravděpodobné kariéře.

1. 56 Oleg Blockij, Vladimir Putin: Istorija žizni, Izdatělstvo Meždunarodnyje Otnošenija, Moskva, 2001 [dále jako Blockij, sv. I], str. 24.

2. 57 Akušerstvo, Giněkologija, Reprodukcija, roč.11, č. 2, 2017, str. 69–74.

3. 58 Catriona Kelly, Children’s World: Growing up in Russia, 189–-1991, Yale University Press, New Haven a Londýn, 2007, str. 119, 123 a 646, pozn. 218.

4. 59 Tamtéž, str. 322.

5. 60 Tamtéž, str. 331, 337 a 648, pozn. 285.

6. 61 Francouzské diplomatické archivy, Nantes [dále jako CADN], MAE. Division médicale, 92/297/DV/CP, Dinah Vernant, 4. března 1992. Zvláštní shodou okolností získaly v nedávné době zavinovačky v Americe znovu na oblibě.

7. 62 Tento a následující oddíl vychází z Blockij, sv. I, str. 24, 29, 31–32 a 36–38, a z Vladimir Putin, First Person, Public Affairs, New York, 2000, str. 3–10.

8. 63 Podle jeho vnuka Alexandra sám Spiridon vzpomínal, že mu Rasputin přinejmenším jednou dal červoněc, zlatou minci, která měla tehdy hodnotu deseti rublů (Moskovskij komsomolec, 6. října 2017).

9. 64 Anna Reid, Leningrad: The Epic Siege of World War II, 1941–1944, Walker and Co., New York, 2011, str. 160.

10. 65 Věra Dmitrijevna Gurevičová (Gurevich), Vladimir Putin: Roditěli, Druzja, Učitělja, Izdatělstvo Juridičeskogo Instituta, Petrohrad, 2004, str. 9; Arvo Tuominen, Vladimir Putin: Koko Tarina, readme.fi, Helsinki, 2019, str. 75. Tuominen píše, že se Putinův nejstarší bratr, který zemřel v roce 1936, jmenoval Oleg, nikoli Albert. Putinův otec se narodil ve městě tehdy ještě nesoucím název St. Petersburg 23. února 1911, jeho matka nedaleko Pominova 17. října téhož roku (Blockij, sv. I, str. 24). Pokud jde o vojenskou službu Vladimira Spiridonoviče u Baltské flotily v letech 1933–1934, viz Nagradnoj list, 22. června 1945 na podvignaroda.ru/filter/ filterimage?path=VS/188/ 033-0686196-4369%2b040-4378/00000454.jpg&id=26750331& id1=87476b083ad2293651c132549300220f. V roce 2014, po anexi Krymu, Putin, který si jen zřídka nechá historickými fakty zkazit vyprávění, o němž soudí, že mu může přinést politické body, na jednom setkání prohlásil, že jeho otec v letech 1938–1939 sloužil u ponorkové flotily v Sevastopolu a „po celý život s sebou nosil fotografie z té doby“ („Meeting with the Russian Popular Front“, 10. dubna 2014, www.kremlin.ru/events/president/transcripts/20753), to však je naprostý výmysl. Petrohradská skupina amatérských historiků v roce 2011 objevila záznam o dítěti jménem Viktor Vladimirovič Putin, jediném toho jména a patronyma, jež se narodilo roku 1940, zemřelo roku 1942 a bylo pohřbeno na Piskarjovském hřbitově (New York Times, 27. ledna 2012). Několik pramenů včetně Blockého sice uvádí, že Viktorovi bylo pět let, když zemřel, ale to je zjevně nesprávné (sv. I, str. 84 a 97, a Chris Hutchins, Putin, Matador Books, Leicester, 2012, str. 16. Viz rovněž Oliver Stone, The Putin Interviews, Skyhorse Publishing, New York, 2017, str. 6.)

11. 66 Gurevičová, tamtéž. Historik Lev Lurie napsal v deníku Kommersant (1. října 2012), že Maria zpočátku pobývala s bratrem v jeho bytě na Radiščevově ulici nedaleko Baskovovy uličky.

12. 67 Přídělový systém byl po celém Sovětském svazu zaveden 18. července 1941. O šest týdnů později byl v Leningradě příděl pro děti a osoby závislé snížen na 300 gramů chleba na den a během zimy byl ještě dále omezován (Richard Bidlack a Nikolai Lomagin, The Leningrad Blockade, 1941-1944, Yale University Press, New Haven a Londýn, 2012, str. xxvii).

13. 68 Putin, First Person, str. 5-6.

14. 69 Tamtéž, str. 5. Při jiné příležitosti Putin uvedl, že podle jeho vlastního přesvědčení Viktora do sirotčince umístili, aby tam čekal na evakuaci přes zamrzlé Ladožské jezero (Pioněrskaja pravda, 30. dubna 2015). Děti tak malé jako Viktor však nebyly k evakuaci přijímány, pokud je nedoprovázely matky.

15. 70 Gurevičová, Putin, str. 5–6.

16. 71 V prosinci 1941 bylo ve městě sedmnáct sirotčinců. Od ledna do května 1942 bylo zřízeno dalších 85, avšak i ty stačily ubytovat sotva polovinu dětí, které potřebovaly péči (Bidlack a Lomagin, The Leningrad Blockade, str. 274–275). Koncem června a v červenci 1941 začaly evakuace a rodiče byli přesvědčováni, aby své děti odeslali z města do bezpečí ve vnitrozemí Ruska. Odjelo celkem 395 000 dětí, včetně 100 000 předškolního věku. Akci však zpackali, některé konvoje byly vyslány přímo proti německým liniím, evakuační vlaky bombardovala německá letadla a mezi evakuovanými vypukla cholera a tyfus. Do konce srpna bylo 175 000 dětí vráceno zpátky do Leningradu a mnohé z nich následující zimu zemřely hladem (tamtéž, str. 42 a 285, a Reid, Leningrad, str. 98).

17. 72 Tamtéž, str. 262–263 a 364–365.

18. 73 Yevgenia Albats, The State within a State, Farrar, Straus, Giroux, New York, 1994, str. 104.

19. 74 New York Times, 27. ledna 2012.

20. 75 Nepatrná ozvěna snad zaznívá z poznámky, kterou Putin utrousil v rozhovoru s Oliverem Stonem 2. července 2015, když vysvětloval, že s ním jeho matka zůstávala doma, dokud byl malý, poněvadž „mě nechtěla dát někam do sirotčince“ (Stone, The Putin Interviews, str. 5). Podle všeho chtěl říct, že ho „nechtěla dát někam do mateřské školky“, je to však zajímavé freudovské přeřeknutí.

21. 76 Blockij, sv. I, str. 276–277.

22. 77 Pokud jde o nedostatek míst, viz Kelly, Children’s World, str. 405.

23. 78 Tamtéž, str. 334–335 a 348–349. I o třicet let později měly sovětské mateřské školky pořád ještě tak mizernou pověst, že mnoho matek do nich své děti raději neposílalo (Lynne Atwood, „Gender and Soviet Pedagogy“, v George Avis, ed., The Making of the Soviet Citizen, Croom Helm, Londýn, 1987, str. 130).

24. 79 Blockij, sv. I, str. 42 a 49; Gurevič, Putin, str. 20; Putin, First Person, str. 3; Stone, The Putin Interviews, str. 7.

25. 80 Urie Bronfenbrenner, Two Worlds of Childhood, Penguin, Harmondsworth, 1974, str. 22–23.

26. 81 Blockij, viz výše, str. 49, a Putin, First Person, str. 15.

27. 82 Průzkum veřejného mínění provedený společností Harris, který byl publikován 24. května 2010, ukázal, že plných 25 procent Američanů nevěří, že se Barack Obama skutečně narodil ve Spojených státech; průzkum provedený CNN 4. dubna téhož roku zjistil, že 27 procent o tom pochybuje, anebo si je jisto, že prezident se narodil v zahraničí.

28. 83 Donald Trump, nejprominentnější z podporovatelů teorie o falešném rodném listu, odmítal připustit, že se prezident Obama skutečně narodil ve Spojených státech, až do září 2016, kdy už byla jeho vlastní prezidentská kampaň v plném proudu. Joe Arpaio, zdiskreditovaný šerif z Arizony a oblíbenec republikánské pravice, nepřestal trvat na tom, že Obamův rodný list je podvrh, ani poté. Newt Gingrich, Sarah Palinová a Michele Bachmannová vyjádřili pochyby o Obamově narození v roce 2009 a nikdy je neodvolali.

29. 84 Tato tvrzení podrobně popisují knihy Vacha Ibragimova, Tajnaja biografija presiděnta Rossii, Vagrius, Moskva, 2000; Yuri Felshtinsky a Vladimir Pribylovsky, The Corporation, Encounter Books, New York, 2008, str. 29–38; a Krystyna Kurczab-Redlich, Wowa, Wołodia,Władimir, Wydawnicza W. A. B, Varšava, 2016, str. 13–36.

30. 85 Dodatečnou důvěryhodnost celému vyprávění poskytla skutečnost, že Putinově matce bylo téměř 41 let, když se jí narodil, což byl tehdy v Rusku — jakož i na Západě — neobvyklý věk. Nebyl to však zase tak výjimečný případ, jak se později tvrdilo, zvlášť v rolnickém prostředí, a Putinovi byli rolnického původu. Voloďova babička porodila dceru, sestru jeho otce, když jí bylo přes čtyřicet, a tři generace předtím porodila jeho pra-pra-prababička své nejmladší dítě ve věku 41 let (Gurevičová, Putin, str. 7).

31. 86 Slova o Obamovi pocházejí z úst Donalda Trumpa vystupujícího v pořadu Good Morning America (citát v Politico, 17. března 2011). V Putinově případě později vyšlo najevo, že si ho někteří ze sousedů jako malé dítě ve skutečnosti pamatují. A kromě toho neměl leningradský Voloďa Putin ani stopu po gruzínském přízvuku. Podle učitele z vesnické školy v Gruzii, kam chodil syn Věry Nikolajevny, mluvil tamní Putin plynule gruzínsky, rusky však špatně.

32. 87 Nařčení, že se Obama nenarodil v Americe, zaznělo vůbec poprvé v kampani před volbami do senátu v roce 2004. Znovu se objevilo v březnu 2008, kdy začalo být zřejmé, že se Obama se vší pravděpodobností stane prezidentským kandidátem za Demokratickou stranu. Pověsti o Putinovi začaly kolovat v roce 1999, krátce poté, co byl jmenován ministerským předsedou, a jen několik dní po Jelcinově rezignaci vyrazila do Gruzie čečenská delegace, aby se setkala s Věrou Nikolajevnou, tehdy už dámou v letech, a přesvědčila ji, že nový úřadující ruský prezident je jejím synem. Aby zabránili trapným otázkám, zabavili jí členové delegace všechny fotografie chlapce, které se jim podařilo objevit, pod záminkou, že musí být bezpečně uloženy. To bylo z jejich strany rozumné opatření, poněvadž na jediné fotografii, která jí zůstala, je chlapeček, který se leningradskému Putinovi nijak nepodobá.

33. 88 Felštinského spoluautor Vladimir Pribylovskij později přiznal, poněkud zahanbeně, že celý příběh o Putinově adopci je „apokryfní“ (Pribilovskyj, Pereklička Vladimira Putina, Algoritm, Moskva, 2013, str. 4).

34. 89 Viz např. Die Zeit, 7. května 2015, a Daily Telegraph, 5. prosince 2008. K těm, kdo dodnes odmítají vyloučit možnost, že Putin byl adoptován, patří i jeho někdejší ekonomický poradce Andrej Illarionov a Eerik-Niiles Kross, bývalý šéf estonské tajné služby (Illarionov, rozhovor s autorem, Washington, D. C., 13. března 2019; Kross, rozhovor s autorem, Tallinn, 22. května 2017).

35. 90 Architěkturnyj sajt Sankt-Petěrburga, www.citywalls.ru/house6155.html?s=9qlm5f btlsgoqo0q9licm1e907.

36. 91 Blockij, sv. I, str. 50; Gurevič, Putin, str. 21; Nigel Grant, Soviet Education, Penguin, Baltimore, 1964, str. 85; Kelly, Children’s World, str. 511 a 514; Bronfenbrenner, str. 23.

37. 92 Následující líčení vychází z čítanky pro první třídy Rodnaja reč, kterou sestavily E. E. Solovjova, L. A. Karpinskaja a N. N. Ščepetova (Gosudarstvennoje Učebno-Pedagogičeskoje Izdatělstvo, Moskva, 1957), zvl. str. 4, 48–62 a 105–108. Viz rovněž Kelly, Children’s World, str. 530–531.

38. 93 Blockij, sv. I, str. 55.

39. 94 Alexandr Beljajev, rozhovor s autorem, Petrohrad, 3. června 2019. Beljajev je o rok mladší než Putin.

40. 95 Lev Lurie, rozhovor s autorem, Petrohrad, 27. května 2017. Viz rovněž Kommersant, 1. října 2012.

41. 96 Putin, First Person, str. 17.

42. 97 Věra Gurevičová, rozhovor pro Jeana-Michela Carrého, 2006. I Viktor Borisenko vzpomínal, že o přestávkách běhal malý Putin „bez přestání… po školních chodbách sem a tam. Ošlapal schody dohladka“ (citát v Blockij, sv. I, str. 67).

43. 98 Věra Dimitrijevna Gurevičová, Vozpominanija o buduščem preziděntě, Izdatělstvo Meždunarodnyje otnošenije, Moskva, 2001, str. 8, a rozhovor, viz výše.

44. 99 Elena Gorochovová (Gorokhova), A Mountain of Crumbs, Simon and Schuster, New York, 2010, str. 31, a Joseph I. Zajda, Education in the USSR, Pergamon Press, New York, 1980, str. 63 a 65.

45. 100 Bronfenbrenner, str. 10–14.

46. 101 Citát v Blockij, sv. I, str. 59.

47. 102 Grant, Soviet Education, str. 48–49.

48. 103 Putin, First Person, str. 18. Viz rovněž Blockij, viz výše, str. 110, a Grant, str. 44. Za Stalina byl v ruských školách obnoven předrevoluční klasifikační systém, který se používá dodnes a podle něhož se jednička uděluje za naprosto nepřijatelnou práci (v praxi se ovšem neuděluje skoro nikdy), dvojka za špatnou, trojka za přijatelnou, ale neuspokojivou, čtyřka za dobrou a pětka za vynikající.

49. 104 Sám Putin se zmiňuje jen o jednom případu, kdy dostal od otce výprask, to když šel s několika kamarády za školu a odjeli vlakem z města (First Person, str. 16). Viz rovněž Blockij, sv. I, str. 90, a Moskovskij komsomolec, 7. října 2010.

50. 105 Putin, First Person, str. 18.

51. 106 Gurevičová, Putin, str. 8; a Borisenko, rozhovor pro Jeana-Michela Carrého.

52. 107 Blockij, viz výše, str. 106.

53. 108 Kelly, Children’s World, str. 517; Grant, Soviet Education, str. 57; Zajda, Education in the USSR, str. 81.

54. 109 Putin, First Person, str. 17.

55. 110 O tom, že by byl Okťabrjonok, se sice Putin nikdy nezmínil, ale členství bylo automatické, leda by k němu rodiče vyjádřili výhrady, což se nestávalo prakticky nikdy.

56. 111 Zajda, Education in the USSR, str. 148 a 153; Bronfenbrenner, Two Worlds of Childhood, str. 36–37.

57. 112 Zajda, str. 154, a Blockij, sv. I, str. 16.

58. 113 Dmitrij Travin, Prosuščestvujet li putinskaja sistěma do 2042?, Norma Press, Petrohrad, 2016, str. 65–66; Blockij, sv. I, str. 105.

59. 114 Putin, First Person, str. 18.

60. 115 Jevgenij Vyšenkov, rozhovor s autorem, Petrohrad, 1. června 2019. Vyšenkov, bývalý člen pouličního gangu, který později skončil ve vězení za vyděračství, než se z něho stal uznávaný novinář internetového listu Fontanka.ru, je toho názoru, že Putin „opravdovým chuligánem“ nikdy nebyl, ačkoli se jím stát mohl, kdyby se byl jeho život ubíral jiným směrem.

61. 116 Travin, viz výše, str. 66.

62. 117 Putin, First Person, str. 15–16; Gurevičová, rozhovor pro Jeana-Michela Carrého.

63. 118 Citát v Blockij, sv. I, str. 68–69.

64. 119 Jak Borisenko (citát tamtéž, str. 67), tak i Gurevičová (viz rozhovor výše) vzpomínají, jaký měl Putin vždycky nadbytek energie. Gurevičová uvádí, že „pořád jedl“: zákusky, mléko, dvakrát nebo třikrát denně míchaná vejce a sladkosti jako třeba nugát.

65. 120 Travin, str. 64.

66. 121 Citát v Blockij, viz výše, str. 67.

67. 122 Tamtéž, str. 72, 108–109 a 163; Putin, First Person, str. 16–17.

68. 123 Blockij, sv. I, str. 71, a Zajda, Education in the USSR, str. 90–91. Tyto speciální školy byly určeny delikventům od jedenácti do osmnácti let a zdá se, že tato epizoda se odehrála, když Putin chodil do čtvrté třídy.

69. 124 V první světové válce padlo 116 000 amerických vojáků, ve druhé pak 405 000, v korejské 54 000 a ve vietnamské 58 000. V Afghánistánu padlo dalších 2 400 vojáků a v Iráku 4 500. Přičteme-li k tomu oběti ostatních menších zahraničních konfliktů, výsledný součet je zhruba 662 000.

70. 125 Oleg Kalugin, Spymaster, Basic Books, New York, 2009, str. 3–4.

71. 126 „Se svými dětmi o tom nemluvili. Jsou takové zážitky…, které si lidé nechtějí pamatovat.“ (Lev Lurie, rozhovor s autorem, Petrohrad, 27. května 2019).

72. 127 Reid, Leningrad, p. 409.

73. 128 Bidlack a Lomagin, The Leningrad Blockade, str. 333–334.

74. 129 Co přesně dělal Putinův otec před německou invazí, není jasné. Pravděpodobně pracoval v nějaké petěrgofské továrně, poněvadž jeho osobní dokumenty z války svědčí o tom, že právě tam posléze narukoval (Nagradnoj list, viz výše).

75. 130 Bidlack a Lomagin, str. 42 a 116; Reid, Leningrad, str. 39–40.

76. 131 Nejúplnější vylíčení role NKVD v rekrutování a organizaci partizánských jednotek podává článek V. A. Kutuzova a O. N. Stěpanova „Organy gosbezopasnosti na zaščitě Leningrada“, v Narod i vojna: 50 ľet velikoj pobědy, Petropolis, Petrohrad, 1995, zvl. str. 226, kde se uvádí, že z Leningradu bylo za nepřátelské linie od srpna do října 1941 vysláno celkem 6 344 mužů. Bidlack s Lomaginem, kteří vycházejí z jiných dokumentů v archivech KGB, uvádějí číslo 8 613 zahrnující sedm velkých jednotek a 66 menších oddílů přibližně po třiceti vojácích (The Leningrad Blockade, str. 187). Blockij, který žádný pramen neuvádí, mluví o 300 oddílech po 35 až 50 mužích (sv. I, str. 79). Viz rovněž A. I. Kokurin a N. V. Petrov, Lubjanka: Organy VChK-OGPU-NKVD-NKGB-MGB-MVD-KGB, 1917-1991, Meždunarodnyj fond „Děmokratija“, Moskva, 2003, str. 32–33.

77. 132 Následující oddíl vychází z Blockij, sv. I, str. 80–81, Putin, First Person, str. 6, a z autorova rozhovoru s estonským vojenským historikem Toomasem Hiioem, Tallinn, 22. května 2017.

78. 133 Někteří ruští badatelé, zejména Sergej Guljajev, který je zároveň i poslancem petrohradské Dumy, tvrdí, že válečná dobrodružství Putinova otce jsou jen „pohádky“ (rozhovor s autorem, Petrohrad, 28. května 2019). Je pravda, že jediným pramenem potvrzujícím, že se starší Putin skutečně zúčastnil partyzánských bojů, je jeho syn, ale jeho vyprávění odpovídá všemu, co je o partyzánských akcích na severovýchodní frontě v prvních měsících války známo z ruských i estonských archivů, a tak není důvod mu nevěřit. Tisková agentura Sputnik vydala bez udání zdrojů zprávu, že Putinův otec sloužil u „Partyzánského oddílu č. 80“ (sputniknews.com/onlinenews/2004012739906137). Skutečnost, že se nedochovala žádná původní dokumentace, která by to potvrzovala, není nijak překvapivá: v týdnech následujících po invazi byly partyzánské oddíly sestavovány ve spěchu a improvizovaně.

79. 134 Ve válečných záznamech Vladimira Spiridonoviče (Nagradnoj list, 22. června 1945, viz výše) se uvádí, že byl přidělen k 330. střeleckému pluku, který byl součástí 86. pěchotní divize rozmísťované na Něvském pětníku od 20. října 1941. Blockij (sv. I, str. 82) tvrdí, že Putinův otec byl členem 20. divize NKVD, jež byla mobilizována s úkolem přemístit se na předmostí o šest dnů později, poté, co byla „doplněna mužstvem z partyzánských… oddílů“. Tyto jednotky pak od konce října bojovaly bok po boku a stávalo se, že jejich vojáci byli přímo na bitevním poli přesunováni z jednoho pluku do druhého s tím, jak byly různé jejich oddíly decimovány (viz např. článek Michaila Andrejeviče Pavlova „Ja pomňu: vospominanija vetěranov VOV“ v iremember.ru/memoirs/pekhotintsi/ pavlov-mikhail-andreevich/). Bylo by logické, kdyby Putinova otce poté, co sloužil v partyzánské jednotce, přidělili k 20. divizi, a je tedy možné, že oficiální záznamy jsou v této věci nepřesné.

80. 135 Ruské slovo „pětník“ (pjatačok) odkazuje na pětikopějkovou minci a užívá se ho ve smyslu malého kousku půdy (zhruba ve smyslu úsloví „otočit se na pětníku“). O bojích na Něvském pětníku existuje mnoho vyprávění. Zde vycházím zejména z knih N. I. Volkovského Blokada Leningrada v dokumentoch rassekrečennych archivov, Izdatělstvo Poligon, Petrohrad, 2005, a Ju. M. Lebeděv, Po obe storony blokadnogo kolca, Izdatělskij dom „Něva“, Petrohrad, 2005.

81. 136 Wolfgang Buff, Vor Leningrad: Kriegstagebuch Ost, 29 September 1941 – 1 September 1942, Volksbund Deutsche Kriegsgräberfürsorge, Kassel, 2000.

82. 137 Toto vyprávění pochází z Blockij, sv. I, str. 82–84, a Putin, First Person, str. 7–8.

83. 138 Podle svých válečných záznamů utrpěl Vladimir Spiridonovič „vážná zranění“ ve spodní části nohy a na chodidle. Jeho chování toho dne bylo oceněno Medailí za vojenské zásluhy a po skončení války byl pak ještě Putin starší vyznamenán Medailí za obranu Leningradu (Nagradnoj list, viz výše).

84. 139 Reid, Leningrad, str. 89.

85. 140 Formálně ho z armády propustili v dubnu 1942 (Nagradnoj list, viz výše).

86. 141 Viz Gurevičová, Putin, str. 10–11; Pioněrskaja pravda, 30. dubna 2015.

87. 142 V knize First Person (str. 6) Putin napsal, že jeho matka omdlela hlady a už se ji chystali odvézt na hřbitov, když si někdo povšiml, že je pořád ještě naživu. Ve verzi, kterou vyprávěl Clintonové, tvrdil, že to jeho otec, kterého pustili na dovolenku z fronty, ji poznal v hromadě mrtvol na chodníku nedaleko jejich bytu a podařilo se mu zachránit ji (Hillary Clinton, Hard Choices, Simon and Schuster, New York, 2015, str. 214–215). V ještě další verzi vzpomínal, jak ji jeho otec objevil, když se právě vrátil domů z nemocnice, kde se léčil ze svých zranění (Pioněrskaja pravda, viz výše).

88. 143 Dr. James Platt, rozhovor s autorem, Hanover, NH, 19. února 2019. Tyto rozpory přivedly historika Bena McIntyra k přesvědčení, že nic z Putinových vyprávění o tom, co jeho rodiče za války potkalo, by nemělo být považováno za doslova pravdivé (viz článek v londýnských Times z 13. června 2014). To je však nedorozumění. Průzkum více než tří tisíc respondentů po útocích na Spojené státy z 11. září 2001 prokázal, že bezmála 50 procent detailů, o nichž uváděli, že si je pamatují, se ve srovnání s rozhovory vedenými se stejnými respondenty o tři roky dříve změnilo (Scientific American, 6. září 2011).

89. 144 Kelly, Children’s World, str. 493.

90. 145 Střízlivé shrnutí skutečného rozsahu kanibalismu v Leningradě v době blokády předkládá Reid, Leningrad, str. 286–287, 318, 444, pozn. 27, a 445, pozn. 39. Průkopnické pojednání Harrisona Salisburyho The 900 Days (Harper and Row, New York, 1969) vydané dlouho před otevřením sovětských archivů je podstatně méně přesné.

91. 146 Kelly, Children’s World, p. 4.

92. 147 Reid, str. 287, a Bidlack a Lomagin, The Leningrad Blockade, str. 53.

93. 148 Gurevičová, Putin, str. 13; Pioněrskaja pravda, 30. dubna 2015. Blockij sice píše, že Vladimir Spiridonovič nastoupil do Jegorovovy továrny, kde se za války vyráběly dělostřelecké náboje a miny a opravovaly tanky, už v roce 1942, tedy jakmile byl propuštěn z vojenské nemocnice (sv. I, str. 96 a 99–100), to se však zdá být omyl.

94. 149 Blockij, sv. I, str. 39 a 49.

95. 150 Gorochovová, Mountain of Crumbs, str. 25.

96. 151 Victor Cherkashin, Spy Handler, Basic Books, New York, 2005, str. 41–43.

97. 152 J. V. Stalin, Speech to the 19th Congress of the CPSU, 14. října 1952 (www.marxists.org/reference/archive/stalin/works/1952/10/14.htm).

98. 153 Bidlack a Lomagin, The Leningrad Blockade, str. 67–76.

99. 154 Britský velvyslanec William Hayter, citát ve William Taubman, Khrushchev: The Man and his Era, W. W. Norton, New York, 2003, str. 334–335.

100. 155 Následující popis pochází z Gurevičová, Putin, str. 15, a Vospominanija, str. 13–16; Putin, First Person, str. 10–11; Blockij, sv. I, str. 88–89; Borisenko, rozhovor pro Jeana-Michela Carrého; a Moscow Times, 18. listopadu 2004. Viz rovněž Svetlana Boymová, Common Places: Mythologies of Everyday Life in Russia, Harvard University Press, Cambridge, Mass., 1994, str. 140–141 a 145.

101. 156 Soukromím se v Rusku pohrdalo už v předrevolučních dobách. V devatenáctém století tak ruští cestovatelé po západní Evropě rádi trousili povýšenecké poznámky na adresu přílišného individualismu tamějšího životního stylu, v němž jsou lidé od sebe izolováni. Nejbližší ruský výraz častnaja žizň znamená doslova „zvláštní život“ a plyne z něj, že nikdo nežije plným životem, není-li zapojen do společenství. Viz Boymová, str. 3, 73–76 a 78–80, a Gorochovová, Mountain of Crumbs, str. 90–92.

102. 157 „Rozhovor s ABC“, 7. listopadu 2001, www.kremlin.ru/events/president/tran-

scripts/21392.

103. 158 Tento obrat pochází od Svetlany Boymové a problém společného života shrnuje nanejvýš výstižně (Common Places, str. 141).

104. 159 Tamtéž a Stone, The Putin Interviews, str. 24 (překlad upraven).

105. 160 Citát v Hubert Seipel, Poutine: Une Vision du Pouvoir, Edition des Syrtes, Ženeva, 2016, str. 120–121.

106. 161 Gurevičová, Putin, str. 16.

107. 162 Boym, Common Places, str. 121 a 123.

108. 163 Putin, First Person, str. 11.

109. 164 V roce 1970 ještě pořád žilo ve společných bytech čtyřicet procent Leningraďanů, včetně většiny obyvatel obvodů ve středu města. V ubytovnách měl mít manželský pár k dispozici polovinu pokoje, kdežto druhou obýval někdo jiný, ale v praxi manželé s dítětem nezřídka zjišťovali, že budou rádi, když najdou tři nebo čtyři metry čtvereční ve společné ložnici, schované někde za skříní v rohu. Ve stejném roce tak v ubytovnách a dělnických noclehárnách žilo dalších pět procent obyvatel města. (Catriona Kelly, St Petersburg: Shadows of the Past, Yale University Press, New Haven a Londýn, 2014, str. 65–67 a 70).

110. 165 Boym, Common Places, str. 123 a 146–147.

111. 166 Blockij, sv. I, str. 277–280.

112. 167 „On the Cult of Personality and its Consequences“, 25. února 1956, digitalarchive.wilsoncenter.org/document/115995.

113. 168 Taubman, Khrushchev, str. 272.

114. 169 Tamtéž., str. 310–324.

115. 170 Viktor Nikolajevič Zemskov, Gulag, Chronos, 2001, dostupné na www.hrono.ru/statii/2001/zemskov.php.

116. 171 Maja Turovskaja, citát v Taubman, str. 306.

117. 172 Arkady Vaksberg, The Soviet Mafia, Weidenfeld and Nicolson, Londýn, 1991, str. 80.

118. 173 Tento příběh vyprávěl Putinův kamarád z dětství jménem Sergej Bogdanov (Moskovskij komsomolec, 7. října 2010).

119. 174 Sám Putin potvrdil, že jeho rodina ve třicátých letech „rozkulačena“ nebyla (Blockij, sv. I, str. 49).

120. 175 Kelly, Children’s World, str. 142 a 153.

121. 176 Gurevičová, Putin, str. 24.

122. 177 Borisenko, jehož otec byl ve válce zajat a v táboře pro válečné zajatce se naučil německy, se o Němce rovněž zajímal (tamtéž).

123. 178 Kommersant, 1. října 2012.

124. 179 Gurevičová, Vospominanija, str. 9.

125. 180 New York Times, 19. července 2008. Slovo „sambo“ je zkratkou spojení samozaščita bez oružija, což doslova znamená „sebeobrana beze zbraně“.

126. 181 Putin, First Person, str. 19; Blockij, sv. I, str. 133.

127. 182 Není-li uvedeno jinak, následující vyprávění vychází převážně z Blockij, sv. I, str. 125–129 a 139–143.

128. 183 Tamtéž, str. 68.

129. 184 Tamtéž, str. 133–134.

130. 185 Rachlinovo patronymikum bylo ve skutečnosti Solomonovič, rozhodl se však pozměnit si je, aby neznělo tak židovsky, údajně ovšem proto, že se tak lépe vyslovovalo (tamtéž, str. 122).

131. 186 Tamtéž, str. 134.

132. 187 Tamtéž, str. 75, 134 a 159–160.

133. 188 Tamtéž, str. 134–135.

134. 189 Putin, First Person, str. 19. O mnoho let později Putin se svými spoluautory v příručce juda napsal: „Překonáme-li na tatami své slabosti a nedostatky, poznáme sami sebe, změníme se k lepšímu a k lepšímu změníme také svět kolem nás“ (Vladimir Putin, Vasilij Šestakov a Alexej Levickij, Učimsja džudo s Vladimirom Putinym, Olma Press, Moskva, 2002, str. 5).

135. 190 Citát v Blockij, sv. I, str. 141–142.

136. 191 Putin, Šestakov a Levitskij, viz výše, str. 17.

137. 192 Putin, First Person, str. 19.

138. 193 Blockij, sv. I, str. 71.

139. 194 Kelly, Children’s World, str. 434–435.

140. 195 Evelina Karlovna Vasiľeva, The Young People of Leningrad, International Arts and Sciences Press, White Plains, N. Y., 1976, str. xv–xvi a 44. V roce 1968 postoupilo do deváté třídy 61 procent žáků druhého stupně, ale v roce 1974 už to bylo pouhých 45 procent.

141. 196 Kelly, Children’s World, str. 568–569.

142. 197 Gurevičová, Vospominanija, pp. 28–29; Gorochovová, Mountain of Crumbs, str. 174–175.

143. 198 Putin, First Person, str. 18.

144. 199 Gorochovová, viz výše, str. 60.

145. 200 Gurevičová, Putin, str. 43–44.

146. 201 Grant, Soviet Education, str. 65.

147. 202 Kelly, Children’s World, str. 560.

148. 203 Catriona Kelly, Comrade Pavlik: The Rise and Fall of a Soviet Boy Hero, Granta, Londýn, 2005, str. 207. Pokud jde o následující vyprávění, viz zvl. str. xxiii–xxv, 146–147 a 212.

149. 204 Gorochovová, viz výše, str. 58.

150. 205 O tom, co si Putin myslel, žádný dobový záznam nevypovídá, ale už od svých školních dní připisoval značný význam loajalitě, což činí nepravděpodobným, že by s tím, jak se zachoval Pavlík Morozov, mohl nějak zvlášť sympatizovat.

151. 206 Jak to formulovala Gorochovová, „předstíráte…, úplně stejně jako jsme v jeslích dělali, že žvýkáme chleba se žluklým máslem“ (tamtéž).

152. 207 Vladimir Usolcev, Sosluživec, Eksmo, Moskva, 2004, str. 186.

153. 208 Viz Bronfenbrenner, Two Worlds of Childhood, str. 36, 49–51, 55 a 58–65; Grant, Soviet Education, str. 27, 58–61 a 69; a Zajda, Education in the USSR, str. 157–158 a 161–163.

154. 209 Blockij, sv. I, str. 67–68 a 74–75.

155. 210 Tamtéž, str. 55.

156. 211 Gurevičová, Putin, str. 32–36, 41, 55–59 a 70–73.

157. 212 Tamtéž, str. 26 a 162.

158. 213 Blockij, sv. I, str. 128.

159. 214 Gurevičová, Putin, str. 64–65.

160. 215 Tamtéž, str. 87.

161. 216 Tato a následující informace pocházejí z Gurevič, Vospominanija, str. 30–31.

162. 217 Grant, Soviet Education, str. 68.

163. 218 Tamtéž, str. 29.

164. 219 Blockij, sv. I, str. 112.

165. 220 Tamtéž, str. 91.

166. 221 Tamtéž, str. 61 a 70.

167. 222 Kelly, Children’s World, str. 667–668, pozn. 82.

168. 223 Blockij, sv. I, str. 113.

169. 224 Tamtéž, str. 46.

170. 225 Nejstarší fotografie zobrazující Putina s hodinkami na pravém zápěstí pochází z léta 1979, kdy mu bylo 26.

171. 226 Blockij, sv. I, str. 140.

172. 227 Tamtéž, str. 110. Borisenko a Putin byli blízcí přátelé od roku 1961 zhruba do roku 1980, kdy se jejich cesty rozešly. Borisenko dodal, že Putin „ze sebe udělal to, čím se stal.“ Rachlin užil velmi podobný obrat, když prohlásil, že Putin „udělal sám sebe, nejen jako sportovce, ale i jako člověka“ (tamtéž, str. 144).

173. 228 Tamtéž, str. 142. „Tato zdrženlivost v něm byla od dětství,“ dodává Rachlin.

174. 229 Tamtéž, str. 76.

175. 230 Tamtéž, str. 215; Putin, First Person, str. 23.

176. 231 Blockij, sv. I, str. 70.

177. 232 Putin, First Person, str. 17–18 (překlad je upraven, aby lépe odpovídal ruskému originálu).

178. 233 Viktor Borisenko si vzpomíná na jednu situaci, kdy při odjezdu z dači Putinových zahlédl Vladimira Spiridonoviče, jak jim mává na rozloučenou a po tvářích mu tečou slzy (tamtéž, str. 210).

179. 234 Blockij, sv. I, str. 215.

180. 235 Tamtéž, str. 151.

181. 236 Tamtéž, str. 288.

182. 237 Tamtéž, str. 76.

183. 238 Tamtéž., str. 147; Borisenko, rozhovor pro Jeana-Michela Carrého.

184. 239 Gurevičová, Putin, str. 68 a 74; Blockij, sv. I, str. 151–152 a 206. Jedno z témat esejů, které Děmenkov svým studentům zadával, znělo: „Nač myslí telegrafní tyče, když vzpomínají, že bývaly stromy?“

185. 240 Nězavisimaja gazeta, 28. března 2000.

186. 241 Gurevičová, viz výše, str. 66–67; Blockij, sv. I, str. 147.

187. 242 Blockij, sv. I, str. 176, viz rovněž str. 62.

188. 243 „Setkání s finalisty Studentské esejistické soutěže“, 5. června 2003, www.kremlin.ru/events/president/transcripts/22021.

189. 244 Blockij, sv. I, str. 152; Gurevič, viz výše, str. 75.

190. 245 Gurevič, tamtéž., str. 36 a 70–72. Viz rovněž Alexej Jurčak, Everything Was Forever, Until it Was No More, Princeton University Press, Princeton, 2005, str. 123–124.

191. 246 Nězavisimaja gazeta, 28. března 2000; Blockij, sv. I, str. 150–151, 155 a 207.

192. 247 Blockij, sv. I, str. 144 a 161.

193. 248 Pravda, 30. března 1966.

194. 249 Marcus Wheeler, „Political Aspects of the 23rd Congress of the CPSU“, The World Today (RIIA), roč. 22, č. 7, červenec 1966, str. 307; Ernest Germain, „The 23rd Congress of the CPSU“, International Socialist Review, roč. 27, č. 4, podzim 1966, str. 145; a Roy Medvedev, citát v Edwin Bacon a Mark Sandle, vyd., Brezhnev Reconsidered, Palgrave Macmillan, Basingstoke, 2002, str. 26.

195. 250 Grant, Soviet Education, str. 53 a 55, a Avis, The Making of the Soviet Citizen, str. 1.

196. 251 Christopher Andrew a Vasilij Mitrochin, The Mitrokhin Archive: The KGB in Europe and the West, Allen Lane, Penguin Press, Londýn, 1999, str. 405–438.

197. 252 Kalugin, Spymaster, str. 293 a 298.

198. 253 Filipp Bobkov, Poslednije dvacať let, Russkoje Slovo, Moskva, 2006, str. 66.

199. 254 Julie Fedor, Russia and the Cult of State Security, Routledge, Londýn, 2011, str. 49.

200. 255 Tamtéž., str. 59, 87, 104 a 114–115; Ben McIntyre, The Times, 20. února 2020.

201. 256 Fedor, str. 56; Kalugin, viz výše, str. 298.

202. 257 Fiona Hill a Clifford G. Gaddy, Mr. Putin: Operative in the Kremlin, Brookings Institution Press, Washington, D. C., 2015, str. 109–110 a 172.

203. 258 Gurevičová, Putin, str. 78–79; Putin, First Person, str. 22.

204. 259 Tamtéž (překlad upraven). Putin mluví o „Akademii civilního letectví“, tak se však začalo leningradské letecké učiliště jmenovat teprve později.

205. 260 Tamtéž., str. 23; Blockij, sv. I, str. 169–174. Putin vzpomíná, že Velký dům navštívil, když začal chodit do deváté třídy, a podle Věry Gurevičové oznámil rodičům svůj úmysl, když byl uprostřed desáté (Putin, str. 78–79).

206. 261 Blockij, sv. I, str. 210–211.

207. 262 Podle článku v listu Kommersant z 1. října 2012 bylo v roce 1970 na Právnickou fakultu Leningradské státní univerzity přijato přímo ze školy pouhých deset studentů, kdežto zbylých devadesát mělo už za sebou vojenskou službu.

208. 263 Putin, First Person, str. 22.

209. 264 Tamtéž, str. 22–24; Gurevič, Putin, str. 78–79; Blockij, sv. I, str. 201–202.

210. 265 Putin, First Person, str. 23. Pokud jde o Usvjacovovu kariéru, viz „Soratniki po borbe“, 21. prosince 2015, na putinism.wordpress.com/2015/12/21/soratniki. Článek je nepodepsaný, ale jeho autor je zjevně dobře informován o světě samba v Leningradě i o jeho kriminálních souvislostech počínaje šedesátými léty. Viz rovněž antimonstrs.livejournal.com/80016.html.

211. 266 Blockij, viz výše, str. 218.

212. 267 Putin, First Person, str. 23. Jak napsal, „můj otec měl panovačnou povahu, ale zapřel jsem se a prohlásil, že jsem rozhodnutý“. Dřívější nesouhlas jeho otce s tím, aby vstoupil do klubu samba, byl jiného druhu, poněvadž Rachlin se za Voloďu přimluvil dřív, než mu otec sambo zakázal. Tentokrát Putin žádného zprostředkovatele neměl.

213. 268 Blockij, sv. I, str. 79–80. Šestakov sice datuje jejich rozhovor do května nebo června 1970, pravděpodobně se však uskutečnil dřív.

214. 269 Putin, First Person, str. 23.

215. 270 Blockij, sv. I, str. 218.

216. 271 Gurevič, Putin, str. 78. Gurevičová jeho rozhodnutí datuje doprostřed desáté třídy, mýlí se však v předpokladu, že Putin navštívil Velký dům jen krátce předtím.

217. 272 Citát v Blockij, viz výše, p. 202.

218. 273 Tamtéž, str. 61.

219. 274 Tamtéž, str. 155–156.

220. 275 Podle Blockého dostal Putin u příjímacích zkoušek čtyřku ze slohové práce (tématem byl Lenin, jehož sté výročí narození se toho roku slavilo), ale ze všech ostatních předmětů pětku (tamtéž, str. 221–222).

221. 276 Putin, First Person, str. 24.

222. 277 Lev Lurie uvádí jiné příklady studentů, kteří byli na Leningradskou státní univerzitu přijati na základě svých sportovních výsledků (rozhovor s autorem, 27. května 2019).

223. 278 „Soratniki po borbe“, viz výše.

224. 279 Tamtéž a Putin, First Person, str. 24; viz rovněž Blockij, sv. I, str. 225. Pokud sport nehrál v Putinově přijetí ke studiu žádnou roli, těžko říct, proč by se měla Univerzitní katedra sportu, jak to formuloval Rachlin, pokoušet „přinutit ho“, aby přestoupil do Burevestniku, anebo proč by měl Bobrov tvrdit, že mu „pomohl, jako sportovci, dostat se na univerzitu“.

225. 280 Gurevičová, Putin, str. 80. Viz rovněž Putin, str. 24–25; Blockij, viz výše, str. 225.

II

Právní finesy

Právnická fakulta Leningradské státní univerzity sídlila v severovýchodní části města, v elegantní budově z osmnáctého století s impozantním klasicistním průčelím, která svého času patřila ke Smolnému klášteru, hned naproti stejnojmennému chrámu. K nábřeží Něvy to bylo, co by kamenem dohodil, a kolem dokola se rozkládaly udržované zahrady.[281] Právě tam Lenin v roce 1917 vyhlásil bolševickou revoluci, v téže budově, jež původně hostila Společnost pro vzdělávání urozených panen založenou v roce 1764 Kateřinou Velikou, a později se z ní stalo hlavní ústředí komunistické strany ve městě a okolní oblasti.

Něco takového se vůbec nedalo srovnat se zchátralým společným bytem v Baskovově uličce, kam střechou teklo, po schodišti se občas proháněly krysy a na dvoře se povalovaly hromady odpadků. Když Voloďa Putin v září 1970 poprvé jako student překročil práh své nové školy, nebylo mu ještě osmnáct, ale dobře věděl, že se ocitl v docela jiném světě. „Pokoušel jsem se neinzerovat skutečnost, že mí rodiče nejsou jen dělníci, ale co hůř, matka nemá vůbec žádnou kvalifikaci,“ přiznal později. „Samozřejmě, zvlášť v prvním semestru by se mi líbilo, kdybych byl mohl tvrdit, že otec je profesorem a matka docentkou.“[282] Žádný „velký problém“ to však nebyl, dodal ještě. Na druhé straně, i nadále bydlel doma, v jednom pokoji s rodiči, a nikoli na koleji s ostatními studenty, což mu neustále připomínalo rozdíl mezi světem, kde vyrostl a kam odjakživa patřil, a novým světem, do něhož nyní vstoupil. Skoro dvě třetiny nových studentů pocházely z intelektuálských nebo úřednických rodin, a i mezi těmi, kdo přišli z dělnického prostředí, byla většina starší než on, po vojenské službě. Jen málokdo přicházel na fakultu přímo ze střední školy, tak jako Putin.[283]

Přesto se mu podařilo navázat tam nová přátelství a někteří z těch, které tehdy potkal, mu pak zůstali blízcí po celý život.[284] Ilgam Ragimov a Viktor Chmarin sdíleli Putinovu vášeň pro sport. Chmarin se později stal obchodníkem, zatímco Rahimova, stejně jako Nikolaje Jegorova, dalšího Putinova blízkého přítele, čekala kariéra špičkového právníka. K jejich skupince patřil také Alexandr Bastrykin, který hrál ve fakultní rockové skupině na baskytaru, ale pro většinu ostatních studentů byl Voloďa Putin „nejen nenápadný, ale přímo neviditelný“.[285] A skutečnost, že pocházel z „rodiny, která na tom nebyla nejlépe,“ jak to taktně vyjádřil jeden z nich, nikdo nemohl přehlédnout. Vůbec poprvé v životě se Putin cítil upozaděný.[286]

Univerzitní prostředí bylo poučné také v dalších směrech. Studenti práv se setkávali s kriminálními statistikami zahrnujícími i takové jevy jako například sexuální zločiny — o těch v sovětských sdělovacích prostředcích nikdy nepadlo ani slovo. „Chápali jsme, že ne všechno je tak skvělé, jak nám v televizi a v novinách pořád tvrdí,“ vzpomíná jeden student.[287]

Putin vládnoucí ortodoxii nikdy nijak nezpochybňoval. Na rozdíl od mnoha spolužáků ani neposlouchal zahraniční rádio a takové události, jako bylo rozdrcení Pražského jara v roce 1968, jako by ho minuly.[288] Částečně to vysvětlovala skutečnost, že vyrostl v konvenční sovětské proletářské rodině, kde se o politice mluvilo jen zřídka, ale zároveň šlo o odraz propasti, která oddělovala sovětské ideály od reality každodenního sovětského života a většina Rusů ji brala jako samozřejmost. Stejně jako křesťanství vynášejícímu pokoru a chudobu nebo buddhismu, jehož učení je založeno na zřeknutí se pozemských vazeb, i marxismu byla jakožto světskému náboženství vzdávána čest uprostřed všeobecného porušování jeho přikázání. Rozdíl spočíval v tom, že v Sovětském svazu bylo studium marxismu-leninismu povinností a každý se k němu musel slovně hlásit. Většina studentů to pokládala za vyloženou ztrátu času a neexistuje žádný důvod domnívat se, že Putin byl v tom ohledu výjimkou. Ale jinak zkrátka odpromovat nešlo.

Totéž platilo pro práci v Komsomolu. Každý rok koncem září museli studenti pomáhat při sklizni brambor v kolchozech leningradské oblasti. Teoreticky to bylo dobrovolné, ovšem pokud se někdo nepřihlásil, mohl počítat s nepříjemnostmi.

Stejně jako na střední škole, Putin se hodlal soustředit především na studium a sport. Na večírky moc nechodil, nekouřil a pil jen málo — jeho tréninkový režim alkohol vylučoval, nepočítá-li se čas od času nějaké to pivo nebo sklenice sladkého gruzínského vína, z níž pak dokázal usrkávat celé hodiny.[289] Jednoho žhavého dne v tréninkovém středisku na venkově si se spolubydlícím koupili láhev moldavského vína. Když si Putin uvědomil, že ho nazítří čeká zápas, rozhodl se toho večera raději abstinovat, takže jeho kamarád nakonec vypil celou láhev sám. Celou noc prochrápal a ráno byl svěží jako rybička, zatímco chudák Putin nedokázal usnout. Jak později řekl, vyvodil z toho ponaučení: přehnaná přísnost se nevyplácí.[290]

O prázdninách si zval přátele na novou rodinnou daču v Tosnu pětačtyřicet kilometrů severovýchodně od Leningradu, kterou jeho otec vyměnil za tu původní, u estonských hranic, aby to měl z města blíž. Žádné velké pohodlí tam sice neměli, voda se musela nosit od studně a koupelna byla velmi spartánská, Putinovi rodiče však byli „puritánští, dokonce až asketičtí“, jak to později vyjádřil Borisenko, a „velmi skrovná“ chata jim stačila. Voloďa si tam s přáteli pouštěl desky — pirátské nahrávky západního popu vyryté na podomácku vyráběných discích, které se řezaly z vyřazených rentgenových snímků, láskyplně nazývané „rock na kostech“ — a v zimě běhali na lyžích po okolních lesích.[291]

Putin dostával studijní stipendium ve výši 35 rublů měsíčně, což byla asi čtvrtina průměrné dělnické mzdy. Během letních prázdnin pracoval jako nekvalifikovaný dělník ve stavební četě organizované Komsomolem. Později chodil na různé brigády a mimo jiné dělal i komparsistu v Leningradských filmových studiích.[292] Po prvním ročníku odcestoval do republiky Komi na severním Uralu, až u polárního kruhu, kde se nacházela Vorkuta, jeden z nejtvrdších táborů nucených prací ve stalinském vězeňském systému. Putin tam celých šest týdnů kácel stromy a opravoval domy. Podařilo se mu tak vydělat bezmála tisíc rublů, což bylo víc peněz, než kolik kdy viděl pohromadě.[293] Když se vrátil domů, nejprve obdaroval své příbuzné a pak si koupil svrchník. Později napsal, že to bylo vůbec první vlastnictví, o němž kdy měl pocit, že je opravdu jeho.

Zbytek peněz utratil za prázdninový pobyt v Gagře na pobřeží Černého moře, v kraji, který si později velmi zamiloval. Už tehdy si potrpěl na slunce a tato vášeň mu vydržela po celý život.[294] Slunce si v Leningradě užil jen zřídka — básnířka Anna Achmatovová psala o tamní „studené řece, výhružných západech slunce a úděsném operním měsíci“, a tím myslela pěkné počasí.[295] Celkem vzato byl Leningrad šedivé město, kde déšť střídal mlhu a v zimě se začínalo smrákat už po třetí hodině odpoledne. Než bylo po prázdninách, Putin utratil všechno do poslední kopějky.[296] V Sovětském svazu to tak dělala většina lidí, poněvadž šetřit nemělo smysl, nebylo zač peníze utratit.

Tento postoj pomáhá vysvětlit, k čemu došlo, když Putinovi krátce poté, co Voloďa na univerzitě začal chodit do druhého ročníku, přišli k nečekanému majetku.[297] Putinova matka se už sama doma začala nudit, a proto přijala práci v místní nemocnici, kde čistila a sterilizovala laboratorní nástroje. Jednoho dne došly pokladní v zaměstnanecké jídelně drobné a místo nich jí dala tiket státní loterie. O několik týdnů později, když už na to v rodině všichni zapomněli, se ukázalo, že jeho číslo vyhrává a paní Putinová se stává majitelkou Záporožce, nejmenšího a nejlacinějšího sovětského automobilu, který zhruba odpovídal staré verzi Fiatu 500, ale i tak stál několikanásobek roční mzdy a byly na něj dlouhé pořadníky. Vlastnit ovšem v Sovětském svazu počátkem sedmdesátých let jakékoli auto, to bylo privilegium, v jaké mohla doufat jen skutečná smetánka. U Putinových dumali, co počít: „Mohli jsme je prodat přinejmenším za tři a půl tisíce rublů, což by na dlouhý čas zabezpečilo rodinný rozpočet,“ napsal Putin později.[298] Avšak Vladimir Spiridonovič, který sám řídit neuměl, rozhodl, že auto připadne Voloďovi — pod podmínkou, že bude o víkendech vozit rodiče na daču. Byl to výstřední dar, který plně odpovídal tomu, jak Putina rodiče odmalička hýčkali. Ve věku devatenácti let se tak stal dost možná jediným univerzitním studentem v celém Leningradě, který měl vlastní auto.

Naučit se je řídit, to byla jiná otázka. Putinovi přátelé vzpomínají na několik příhod a nehod, jimž se podařilo zabránit opravdu na poslední chvíli. Borisenko byl s ním, když zrovna jeli po dálnici v pravém pruhu a Putina najednou napadlo zabočit doleva: vysloužil si tím záplavu nadávek řidičů za ním, kterým nezbylo než dupnout na brzdu.[299] Jindy dokonce i srazil chodce, který naštěstí vyvázl bez zranění: „Skočil mi přímo před auto, nebo tak nějak,“ snažil se Putin později dost nepřesvědčivě o vysvětlení. „[Nejspíš se] rozhodl skoncovat s životem… Takový pitomec!“[300] Anatolij Rachlin, jeho trenér samba, kterého jednou svezl, vzpomíná, jak ho zapřísahal: „Prosím tě, soustřeď se na řízení, nechci umřít!“[301] Valný úspěch však neměl. O několik měsíců později, jak na to vzpomíná sám Putin, vezl Rachlina do tréninkového tábora, když se

v opačném směru objevil náklaďák s nějakým senem. Nádherně vonělo. Zatímco jsem ho v zatáčce míjel, natáhl jsem ruku, abych si hrst vzal… Auto nečekaně zabočilo… Trhl jsem volantem opačným směrem a naklonili jsme se tak, že jsme jeli jen po dvou kolech. Skoro jsem nad ním ztratil kontrolu. Mnoho nechybělo a byli bychom skončili ve škarpě… Trenér seděl vedle mě celý ztuhlý, neschopen slova… Když jsme dorazili na místo…, podíval se na mě a řekl: „Hodně riskuješ!“ S tím odešel.[302]

Putin sice od dob, kdy se na dvoře musel zapojit do každé rvačky, přece jen dospěl, ovšem jak sám později přiznal, ještě pořád vyváděl „pitomosti“. Byl „pěkně divoký řidič“ a prostě se mu líbilo jezdit rychle.[303]

Téhož roku, kdy na univerzitě absolvoval první ročník, zvítězil Putin na leningradském mládežnickém mistrovství v sambu a potom už začal být neustálým trénováním přece jen méně posedlý.[304] Nepřestal se ovšem účastnit městských i národních soutěží a vedle samba začal nyní trénovat také judo, jež v tehdejším Rusku zažívalo renesanci poté, co za Stalina bylo zakázáno.[305] Na rozdíl od samba bylo navíc olympijským sportem, a přestože sám Putin žádné olympijské ambice neměl, někteří z jeho přátel z klubu Trud ano.[306] Rachlin měl za to, že by se Putin lépe hodil na judo, a později prohlásil, že kdyby byl pokračoval v tréninku, mohl se stát mistrem nejen Sovětského svazu, ale i Evropy.[307]

Krátce poté se však v Putinově životě odehrála osobní tragédie, která mohla celou jeho sportovní kariéru prakticky ze dne na den ukončit. K jeho blízkým přátelům patřil i mladý student z Ukrajiny jménem Vladimir Čerjomuškin. Potkali se, když oba skládali přijímací zkoušky na fakultu, a velmi se sblížili; podle Borisenka Putin „podlehl [Čerjomuškinovu] kouzlu“. Ostatní studenti jim říkali Šeročka a Mašeročka, což je výraz pro nerozlučné přátele, který se datuje až do časů Institutu pro vzdělávání urozených panen ve Smolném, kde se studentky musely naučit francouzsky a navzájem se oslovovaly „Chère“ a „Ma Chère“ („Drahá“ a „Má drahá“). S Putinovou podporou začal i Čerjomuškin cvičit judo a v březnu 1973 se zúčastnil každoročního univerzitního mistrovství. Pořád ještě byl však začátečník, a když jeho protivník využil postupu, který nečekal, zareagoval nevhodně a dopadl na hlavu, takže si zpřetrhal vazy v šíji a vykloubil obratle. Jde o vzácné zranění, ale když k němu dojde, obvykle bývá smrtelné a Čerjomuškin opravdu krátce poté zemřel.[308]

Putin byl zničený. Borisenko vzpomíná, jak stál na pohřbu u rakve „ledový… a nepřístupný… Jako socha, ve tváři se mu nepohnul jediný sval… [Zdál se] odcizený, dočista uzavřený do sebe.“ Borisenka šokovalo, že Putin neprojevil vůbec žádné city, a teprve mnohem později se dozvěděl, že když pohřební obřad skončil a ostatní odešli, zůstal Putin na hřbitově s Čerjomuškinovou matkou a sestrou a s Koljou Alechovem, dalším z blízkých přátel. Společně sledovali, jak rakev spouštějí do hrobu, a až tehdy se Putin bezmocně zhroutil v slzách. „Plakal bez konce,“ vzpomíná Alechov, „nikdo jsme ho nedokázali utišit.“[309] Chladné chování, které tolik popudilo Borisenka, bylo jen fasádou, ochrannou slupkou, do níž se uzavřel, aby se nezhroutil na veřejnosti. Borisenkovi to připomnělo dávnou příhodu z dětství, kdy jakási žena vyhodila kočku i s jejími novorozenými koťaty do popelnice plné splašků a zaklapla nad nimi víko. Putinovi se podařilo zachránit kočku a dvě z jejích koťátek, ale ostatní uhynula. Znechutilo ho, že někdo dokáže udělat něco takového, ale když dotyčnou ženu potkal příště, dělal, jako by se nic nestalo, v obavě, že kdyby dal svému hněvu průchod, už by ho nedokázal ovládnout.[310] „Stávalo se,“ řekl Borisenko, „že Voloďa najednou začal vypadat jako z kamene. To mluvím o jeho vnitřním postoji… Drží se norem chování…, které mu byly vštípeny, už od dětství.“[311]

Po Čerjomuškinově smrti však Putin sportu nenechal: něco takového by byl považoval za slabost, dokonce i za neloajalitu. Cestoval k soutěžím po celém Sovětském svazu a později téhož roku se stal Mistrem sportu v sambu, což znamenalo stejnou klasifikaci, jako měl vítěz mistrovství Sovětského svazu. O dva roky později mu byl udělen stejný titul i v judu.[312]

Sambo a judo jsou podobné sporty, ale existují mezi nimi významné rozdíly.

Judo vzniklo v osmdesátých letech devatenáctého století z džiu-džitsu, což je prastará forma boje muže proti muži, kterou praktikovali japonští samurajové na bitevním poli, pokud se k sobě přiblížili natolik, že už nemohli uplatnit své dlouhé meče. Název se někdy překládá jako „stezka pružnosti“, přičemž japonský znak do — odpovídající čínskému tao — v taoistickém náboženství označuje stezku nebo plynutí přírody. Džigoró Kanó, jeho zakladatel, považoval judo nejen za bojové umění, ale i za filosofický směr. Jeho dvě nejdůležitější směrnice zněly „maximální účinek, minimální úsilí“ a „měkké ovládá tvrdé“: místo snahy odolat mocnějšímu protivníkovi je zapotřebí vyvést ho z rovnováhy a využít jeho sílu proti němu. „Slabšímu to umožní,“ napsal sám Kanó, „zdolat i mnohem silnější soupeře.“[313] To Putina lákalo, a právě tak i důraz, který judo klade na úctu. „Jde o respekt k starším i k vlastnímu protivníkovi,“ napsal později. „Vyjdete na žíněnku, ukloníte se jeden druhému, následujete rituál.“ Se vzpomínkou na čas, který strávil na dvoře, pak zauvažoval, že by se to dalo dělat i jinak: „Místo úklony… byste ho mohli praštit do čela.“[314]

Dalším klíčovým prvkem juda je překvapení — a právě to byla Putinova silná stránka. Anatolij Rachlin napsal, že Putin dokázal provádět chvaty zprava stejně dobře jako zleva, což je u judistů velmi vzácná dovednost, díky níž mívali soupeři potíže odhadnout, co se v příštím okamžiku chystá provést.[315] V judu přitom stačí k vítěznému ukončení zápasu jediný úspěšný manévr, takzvaný ippon.

Sambo kombinuje judo s prvky řeckořímského zápasu. O vítězi v něm často rozhodují body — tam, kde se judo spoléhá na pohyblivost a techniku, sambo vyžaduje výdrž a fyzickou sílu.

Ponaučení, která získal ve sportovním prostředí, si Putin podobně jako ta, která si osvojil na dvoře, zapamatoval na celý život. Po Čerjomuškinově smrti však jeho přátelům neušlo, že „se uzavřel a stáhl do světa svých studií“.[319]

2. 282 Blockij, sv. I, str. 216.

6. 286 Blotskij, viz výše, str. 223.

Table of Contents

Úvod

I Baskovova ulička

II Právní finesy