LITER 2024

AUTORSKÝ VÝBĚR

editor: ČENĚK PEKAŘ

copyright 2024

[ UPOZORNĚNÍ:

Osoby, jejichž texty jsou uvedeny v této publikaci závazně prohlašují, že jsou jejich výlučnými autory a na jejich texty (zde uvedené) se nevztahují žádná autorská práva druhých osob.

Za formu i obsah básní nese plnou odpovědnost jejich autor. ]

PROČ – MÍSTO ÚVODU

Na konci roku 2023 jsem si vzal do hlavy, že ještě jednou a naposledy zrealizuji sbírku poezie autorů působících na literárním webu Liter.cz.

„Je to má poslední kniha,“ říkal jsem si, „tak ať tedy stojí za to – dám možnost každému.“ To jsem ale vůbec netušil, jak obtížně se bude tato kniha rodit, kolik mě to bude stát sil, abych ji vůbec dokončil a předal svému vydavateli. Nakonec se to podařilo a jsem tomu vážně moc rád. Sice mi v tomto výběru pár autorů chybí, ale i tak se jedná o velmi různorodou a bohatou sešlost výborných básníků. Kniha měla v prvotním konceptu 2 svazky, ale postupnou názorovou katarzí se vyprofilovala tato sbírka 27 autorů.

Ony totiž představy nás lidí o tom, jak něco dopadne, jsou většinou jen zbožným přáním a život na ně vůbec, ale vůbec nedbá. Jen, co jsem vyzval na webu k účasti, hned jsem byl zasypán kladnými reakcemi autorů, a to byl ten okamžik, ta pro mne motivující energie, kterou jsem potřeboval.

„Tak tedy ještě jednou,“ říkal jsem si a toto je výsledek. Buďte k němu prosím shovívaví; není dokonalý, ale byl z mé strany kompilován s láskou a pokorou, které jsem byl v daný čas schopen.

Čeněk Pekař 1.10.2024

REAKCE AUTORŮ

od: IkkarisKa / 19.11.2023 08:03

RE: Pozdrav a nabídka

Čendo, nejprve ještě ke knize. Jednoho jsem nedoporučila, ale nějak jsem počítala s tím, že je to jasné, že tam přece bude. Víš, jak to bývá s domněnkami a předpoklady…

Tak prosím Tě, můžeš tam ještě vmáčknout Čeňka Pekaře? Moc mi na tom záleží, pár jeho knížek jsem už přečetla… Tak na něj nezapomeň.

Moc prosím, jo…

od: Narra Peregriny / 19.11.2023 02:47

RE: Pozdrav a nabídka

Ahoj Čendo, :) já?

Tvé nabídky si nesmírně cením!

Pokusím se dát něco dohromady.

Jsi mě normálně dojal :)

Je to skvělý nápad.

Ráda bych měla esenci zdejších autorů v knihovně.

od: Ondra / 18.11.2023 22:58

RE: Pozdrav a nabídka

Ahoj Čendo, skvělá zpráva – a je to pro mne nesmírná čest! Velice si toho vážím a děkuju!!

od: cappuccinogirl / 18.11.2023 17:25

RE: Pozdrav a nabídka

Čendo, neskutečnou radost jsi mi udělal...

od: Frr / 18.11.2023 17:09

RE: Pozdrav a nabídka

Čendo, Tys úžasný činorodec – ozvu se Ti

od: KudlankaW/ 26.11.2023

RE: POZDRAV A NABÍDKA

Zdravím Tě srdečně, pokusím se to dát dohromady. Udělal jsi mi velikou radost. A té v drsném pohraničí s Polskem věru mnoho není….

Poslal(a): Lesní žínka | 19.12.2023 21:41:11

Předmět: RE: POZDRAV A NABÍDKA

Ahoj Čendo,

tak to mi úplně vyrazilo dech! Taková čest, toho bych se nenadála! Popřemýšlím nad svým výběrem.

Díky!

od: Iva Husárková

RE: Poděkování

děkuji Čeňku Pekařovi, spisovateli a básníku za gesto, díky kterému jsem si uvědomila, že dokud je člověk naživu, je pořád naděje. Velmi si vážím a je mi ctí být uveřejněna mezi význačnými literskými osobnostmi, výjimečnými autory a lidmi.

ČENĚK PEKAŘ

„jsem zvědavý, co bude potom, až tu nebudu

a jaké to bude tam, co budu… “

https://cenekpekar.wixstudio.io/doma

CO TI OSOBNĚ PŘINÁŠÍ PSANÍ POEZIE?

Bytostně tíhnu k Experimentálnímu básnickému vyjadřování, které mi dává šanci ukazovat čtenáři život a iluzorní realitu z odlišných úhlů pohledu.

CO MŮŽE DÁT ČTENÍ POEZIE LIDEM?

Báseň, podobně jako obraz, je autorova šance, jak předat čtenáři „snímek vhledu do přítomného okamžiku“, jak jej autor pocítil; zachycující bytí v jeho plné dynamice i stálosti, v jeho prožitku tady a teď.

TVÁ OBLÍBENÁ BÁSEŇ

Jiří Charvát: Autogramy

A OBLÍBENÝ BÁSNÍK

Charles Bukowski, Jiří Charvát

DOPORUČENÍ NA 3 KNIHY PRÓZY

Modlitba za Owena Meanyho: J.Irving

Kafka na pobřeží: Haruki Murakami

Snídaně šampionů: Kurt Vonnegut jr.

I TY

celou tu dobu šeptá mi tiše

i ty jsi tvůrce, chceš-li to slyšet

všichni jste vzešli z jednoho zdroje

můj není to problém, že nevíte

kdo je… kdo

schovaný ve stínech vlastního snění

na otázku "Kdo jsem?", odpověď není

lžeme si do kapsy své vysněné vize

vidím se v zrcadle, ach… vypadám cize

nikdy jsem netušil, že pravda se skrývá

zatímco stín nám všem vzpomínky vrývá

do duše, do srdce, do morku kostí

každý sám po svém se života zhostí

jsme jedno vědomí, co každé ráno

procitá v budoucnu, zas promícháno

svobodné vůle, však té máme dost

zůstala otázka…

„Tady jsem doma? - nebo jen…

host!“

PASTÝŘ

taky se bojím, že už tu nejsi

taky jsem na štíru s pamětí

marně tě hledám, volám tě, kde jsi

chybíš mi, jak podpis…

v závěti

život můj křičí v prázdnotě ticha

pozdě je honit, pozdě je bycha

taky jsem uvěřil hvězdě, co padá

taky jen sliby a nakonec…

tradá

každý má naději, tu iluzi času

naivně věřící ve svou vlastní trasu

po které vrátí se do svého stáda

jen jeden je pastýř

a zbytek …

co, strádá

NEZAPOMEŇ

probudil jsem se zimou…

otevřeným oknem, do ložnice

hnusně ledově táhlo, to od řeky

stékající z nedalekých hor

v tomto ročním období

ovšem nelze čekat nic jiného

přináší svěží ledový stisk

všechno je jen úhel pohledu

připomenul jsem si jednu

ze svých oblíbených manter

a pozoroval záclonu

v jejím vědomém tanci…

zcela očividně

to byl projev jiné reality

jak byla by v transu

chvěla se, tančila

unikala a vracela se

chtíc být nakonec polapena

smyslnými doteky

toho ledového říčního vetřelce

hned mě napadlo, co na to řeknou

Tvá holá záda, lásko

spáváš tak ráda nahá

prý tak lépe cítíš život

říkáš mi vždy

a díváš se na mě očima

barvy a hloubky „Smaragdové tůně“

té tůně z pohádky

kterou jsem Ti slíbil napsat

až jednou…

otočil jsem se k Tobě

s touhou Tě zakrýt sám sebou

ale lůžko bylo prázdné a chladné

v tom jsem konečně pochopil

Tvou letní, úpěnlivou prosbu

jedinou, kterou jsi ke mně kdy měla

večer, co večer

před tím, něž jsem Tě zakryl …

„Nezapomeň prosím Čeni,

až řeka přinese, sem k nám

ledového svůdce a záclona bude tančit

pak už bude pozdě, zavírat okno!“

plakal jsem a slzy prozření

mrzly na mé tváři…

vstal jsem

uklidnil záclonu a pošeptal jí

že se jí nic zlého nestane

a stáhl ji opatrně stranou

vstoupil jsem na parapet

a zavřel za sebou okno…

lásko, je mi taková zima…

SOVÍ SNY

snad ještě spím, snad nevzbuzena

sen ve mně doznívá a sténá

a jeho steny znějí tiše

a jeho steny znějí v rytmu

ten zvuk mě mámí, hned procitnu

do téhle soví pasti v hlavě

tamtamů dunících mi v míše

však až se vzbudím, jako včera

pravdu jsem pil já z prázdné číše

proradnost chvíle, nedolitá

životem štvaná, nezabitá

byť žiju stále ve snech noci

není to zrovna dobrý pocit

když tvému snu se sny též zdají

o sově jsou, o sovím ráji

snad ještě spím, snad nikdy vzbuzen

sním jenom sen, co zdá se být

jsem rutinér, jenž jednou vzlétl

a dokud píši, budu žít

JAKO PERSEIDY

v tom plném tichu prázdných tónů

kdy lesklé stíny časných rán

vypouští z rány bolest noci

já do snu mého nejsem zván

tam náhle chvění tělem vane

a krůpěj potu smáčí skráň

v tom svíce zhasne bez pomoci

když temnou myslí běží laň

prázdný je křik a plný bolu

jak v kalném proudu dlouhé řeky

na mě z břehů civí tváře

a v toku času znějí skřeky

do temné noci září okno

láká mě zevnitř jeho klid

žel zhasne dříve, nežli vstoupím

má mysl nejde odložit

POD DUCHNOU

myslíš si lásko, když je zima

je lepší grog či peřina

občas se stane a je to príma

že vzplanu jako stařina

myslíš si lásko, když je chladno

můžem se přesto odkopat

šálek dát stranou, bývá radno

a pak se může všechno stát

myslíš si lásko, když je chladno

vrátí se můj sen někdy zpět

pod duchnou sám být, není radno

cítím tvou vůni

vlhký ret

DÍROU V PLOTĚ

znám slova, která znějí sladce

i ta, co znějí kysele

jak mámy pusa… po pohádce

i Tvá krev na rtu… kvůli hádce

vždyť nejsme žádní andělé…

ať "Padlí" jsme, či v nebe vzatí

za noci temné v záři hvězd

z nás v zákristii… zlo se ztratí

z duše ho smyjí…všichni Svatí

pak slova zazní na Tvou čest…

"ať chráněn ten, kdo dosud nebyl

teď nesen vpředu, co dříve stál

ať září světlem, ne stínem v šeru

a odvahu má ke všem směrům

kterých se včera ještě bál…"

jsou slova, která nejsou slovy

co přesahují nás i svět

z nich věčnost vplétá do soukolí

náš život z písmen do pár vět

nechť přáno je Ti prostým slovem

ze mě jsi vzešel, to pro svůj let

buď jenom bdělý a nezapomeň

ty jsi ten tvůrce a tvůj je svět

"tak vyrazte..."

"kam zase proboha?"

"no, hledat svou duši!"

trochu se bojí, i když tuší

že ve Vás není žádná zloba

v nikom není vlastně zlost

podobni včelám, když se rojí

nebo jak pes, co ztratil kost

"tak vyrazte a pozdravte ji"

řekněte: „Ahoj“, to na mou čest

pomáhá tomu, kdo se bojí

že uslyší jen špatnou zvěst

stavějte mezi sebou mosty

na cestě k sobě, pro radost

vždyť přece platí

kdo dnes je pánem

ten bude zítra zase jen host

ZTRACENO V PŘEKLADU

co neztraceno stále trvá

ta chvíle chvil je vzácně prvá

on za ní tresty, jak uzná, mění

„Páchal jsi z vůle, či v opojení?“

jen chtěl bych vědět, kdo určil míru

že slovy nejde mi předat víru

vždyť smíchem šaška se boří hradby

tak suď dle plodů, a ne dle sadby

v okovech sudby má duše zmírá

bezvěrec kříž svůj teď v ruce svírá

modlím se za něj i jeho duši

spasení křičí: „Jste snad hluší?“

srdce mé neklidné, však ještě

buší…

buší – buší – bu…

PÍRKO

svůj svět mám jako na dlani

když kabát z pírek havraních

navlékám večer, co bych lhal

nikdo mě do snu nepozval

neřekl žádný:

„Pojďte dál, tak rád Vás vidím Havrane.“

jednou jen a pak už ne

v tichosti letu nad strání

nikomu v ničem nebrání

nechat si narůst křídel pár

vždyť přece rostou, byť jsi stár

kdo stále letí, nepřistál

až někdy i to nastane

poletím dál, a ne že ne

Edgar se směje smíchem svým

verše psát, jak on neumím

jen chtěl bych zase najít klid

odletět, odplout, vyrazit

touha je skrytý Ekrazit

„Kdepak si lítáš, můj Pane?“

už nastal čas anebo ne

pak ticho náhle protne hlas

a stíny z duše žene jas

šustivě zazní v nebi let

každý z nás má svůj vlastní svět

v zahradě Páně věčný květ

„To pírko… je koho?“

„Alane…?“

je ticho… víc už se nestane

(jen Havran si letí nad krajem)

[inspirováno: E.A.Poe báseň Havran]

PAN VODOMĚRKA

zmatený zmatkem, už zmást se více nedám

dlouho jsem pouze, jen nevěděl, co dělám

zaskočen ději

změnami v herním plánu

před šachem krále

měl obětovat dámu

smrt jako vlnka, hladinu bytí čeří

pan Vodoměrka, ty vlnky žití měří

k obraně dámy

šachy na hřebík věším

a pozdě k ránu

pat se svou milou hřeším

tak v kruzích stále, hledáme k břehu cestu

není nám zřejmé, že nesmíme mít vestu

pro pády do hlubiny

pro lety pod hladinou

bez tebe lásko

mé strachy nespočinou

kdo ztrácí dámu, srdce mu v rukou puká

probuzen k ránu, hladí mě vždy tvá ruka

zvědavý pátrám

v hlubině modré tůně

zrozená vlnka

vlním se ve tvém lůně

a co Pan Vodoměrka?

ten pod vousy si mrmlá:

„Váš život, pouhá vlnka,“

 hladinu bytí zčeří,

„vše máte ve svých rukách,

zvete mě na večeři?

je to jen vaše volba

já tady jenom měřím…“

V 7 HODIN RÁNO

mám štěstí na dobré sousedy

opravdu

velmi tiché

dalo by se říci moudré

tou specifickou moudrostí

kterou přináší jen život

učitel, jenž nám nic neodpustí…

jen tak zcela nenápadně

pomalu

odpouští naši duši

až do okamžiku

kdy už není co odpouštět

tehdy zůstane každá z nich

splasklá

zalátaná po mnoha defektech

utahaná

stát někde na cestě…

soused po mé pravé ruce

voják, jež se účastnil mnoha misí

kde těla i duše krvácela

život unikal z mnoha ran

a smysl všeho toho běsnění

byl od počátku nesmyslem

nakonec i on odpustil…

stejně

jako sousedka z druhé strany

kurva… z profese

však z povahy Matka Tereza

pomáhající na cestě

všem klopýtajícím…

v naší zastrčené uličce

je obvykle ticho

jen vítr, ten nejčastější návštěvník

jež se občas zastaví

na kus řeči

je od rána pracovitý…

zametl už všechno napadané listí

a nyní

stejně jako já, voják a Tereza

jen trpělivě čeká

na Vaši návštěvu…

Je 7 hodin ráno,

2. listopad….

KOLÉBÁN LUNOU

Sedím na srpku měsíce

chladím si nohy v rybníce

a přemítám proč před léty

jsme nemohli být já a ty.

Mohli jsme ležet na stráni

kam nyní lunu poháním

a ve snu maluji si čas

kdy milovat mě začalas.

Já jsem Tě hladil po šíji

a přál si, ať se dožiji….

Však přání, co by bublina,

jsou prošlým lístkem do kina.

Teď pluji tady nad strání

ty sedíš dole, má paní

luna Tě hladí po šíji

když prozřeš i já ožiji.

Pak na zrcadle rybníka

pohledem hledáš viníka

vedle Tebe malý pán

usnul, lunou kolébán.

Však pod hladinou z naděje

mé srdce buší – stále je…

CO KDYŽ SE MI JEN ZDÁŠ

voníš mi po medu

leháš si vedle mne

jediné, co svedu

v té chvíli tajemné

(mlčím)

dívám se skrz víčka

v srdci mám šerosvit

padlý vosk a svíčka

když mě chceš uchopit

(křičím)

I já jsem (na)hoře

našel svou pokoru

v radosti ponořen

dívám se k obzor

(letím)

KDYŽ DLOUHO JE JEN CHVÍLÍ

Někdy i málo je nad mé síly,

někdy je síla k ničemu,

to, že se u Zdi nářků střílí,

je výsměch v očích ničemů.

Vždyť oči lumpů jsou stejně plaché

strach skrytý v duši není vzdor

a navzdor lásce končí krachem

co bylo včera ještě vzor.

Jenom ty oči topí se v moři

co bylo vyplakáno slz

jsou sny, jež zažehneš, a shoří

však jsou i pevné jako tvrz.

Někdy je dlouho, jen pouhou chvílí

ta chvíle ovšem nekončí

všechno co cvičíš, to i sílí

stojícím u zdi

zatanči.

BERÁNEK VLKA

V zápasu boje slova hoří

a nikde žádná pomlka

pod těžkou palbou, která boří

beránek čeká na vlka.

Bělostné rouno tmavne krví

modravé oči přivírá

kdo nebrání se, bývá prvý

co v litrech krve umírá.

Zdání jak dítě nerozumu

kdo hroby ze snů vyloupí

co život napsal, nevygumuj

beránek vlka zastoupí.

POTKÁME SE V TICHU

někdy je ticha, po hříchu málo

jindy si hučí, jak vodopád

co padá k zemi, to dříve stálo

nic není věčné a napořád

mám rád své ticho, to uvnitř sebe

milenku vroucí, vzestup i pád

ten vnitřní oheň, z kterého zebe

jediné přání, dál moci psát

však nechci lítost, jen vůkol šířit

když život stojí, chybí mu spád

každý svůj cíl má, k němu on míří

tam Vás zas potkám a budu rád

LÁSKA?

je vždy oseté pole

věčný to pohyb

nahoře i dole

vnímaná symetrie

dvou roztoužených chvil

žiju svůj život, jak jsem snil?

nesnadný úkol k dělbě sil

jsem ve snu svém?

či v cizím snění?

domněnky domnělé

domněle mění

sny mé

i jeho

její

vaše

a láska?

ta zpropadená, horká

sladká

naše

vaše

to THC v krvi

kýbl haše

lepkavě lepkavá

lepí se kaše...

na srdce

na duši

no vlastně neví se

kam…

jen

v koronách našich

vlna chtění

běží a nese vykoupení

i Vám...

MARKÉTA BĚHALOVÁ

„UKRYTÁ V MÁKU“

vůně dřeva. prsty na hmatníku. ukryté sny. slova. na hraně. doteku.“

CO TI OSOBNĚ PŘINÁŠÍ PSANÍ POEZIE?

Poezii vnímám jako něco velmi intimního. Důvěrný proces, který mi umožňuje ptát se, hledat, nacházet... i sebe samu. Je to touha cítit něco víc, touha neustrnout na jednom místě.

CO MŮŽE DÁT ČTENÍ POEZIE LIDEM?

Domnívám se, že poezie má moc proměňovat. Že někde ve skrytu duše každý z nás prahneme po kráse, která umí ohromit, dojmout i rozplakat. Prahneme po síle okamžiku, která s námi zacloumá, rozpohybuje naše srdce. Proto je poezie tolik potřebná. Tvaruje nás.

TVÁ OBLÍBENÁ BÁSEŇ

Zdaleka není jenom jedna... Nejvíce se mi ale zaryla pod kůži báseň Až dojdu od Markéty Procházkové, což byla i jedna z úplně prvních básní, které jsem kdy četla.

Až dojdu 

k nejtrpělivějšímu z tich

vzkáži vám

po trávě

že život

trvá...

A OBLÍBENÝ BÁSNÍK

Markéta Procházková, Jan Zahradníček, Václav Hrabě, Jaroslav Erik Frič, Stanislav Denk...

DOPORUČENÍ NA 3 KNIHY PRÓZY

Malý princ: Antoine de Saint-Exupéry

Rady zkušeného ďábla: C. S. Lewis

Muž, který sázel stromy: Jean Giono

NAŠEPTÁVÁNÍ

Tvůj stín ve mně kleká.

Večer se stal oltářem obětním.

Vítr drobí hlínu na mé ruce.

Jsem sama.

V zahradě poznání.

Rty stromu koušou

do jablka.

SEVŘENÍ

V nepropustném sevření žeber lesa.

Někde za stromy se zatajeným dechem

jsme čekali

na první výstřel.

Na první vylekanou srnu.

Tma se tenčila,

svlékala vrstvu po vrstvě

a já, abych ti byla, co nejblíže,

jsem vrostla celým tělem do kůry.

Štvaná tma se rázem rozčísla

o hřeben jehličí.

PODOBOJÍ

V příbytku útulných modrých očí

jsem lapená navátými strachy

i stálou láskou.

Posvátným popelem sypeš mi hlavu,

tekoucím pískem drhneš ústa,

abych v zrníčkách

skřípajících mezi zuby

znovu nalezla

sílu

BEZEJMENNÁ 1

Nepromluvila ani slovo.

Pohled se jí zabořil do okenních skel.

Nehty se zarývala do parapetu.

Každý den otírá ze rtu zaschlé mléko,

dvojí život,

dvoje ruce.

A nic mezi tím.

BEZEJMENNÁ 2

Očima dřeš o kůru.

Tmavne jazyk podvečera.

Omývá tvůj

opracovaný dech z opuky,

kamennou tvář necháváš ošlehat větrem.

Ticho se stává hořkým pelyňkem,

kterým křižuješ můj hlas.

A ZATÍM VENKU

Všechno to,

co jsme dosud nevyslovili.

Cosi v nás pokojně přetrvává.

Nepřetnout osu důvěrného hnízdění

ve tvém Slovu.

A zatím venku za okny

stromy v kajícném záklonu

lámou si vaz.

OČI PLNÉ PODZIMU

Dosáhnout zvuku v odcizeném domě.

Zůstane jen prázdná ozvěna,

kterou si schováš v dlani

jak darovaný kamínek pro štěstí.

V té chvíli jsme odraní z peří;

dotýkáš se naruby

mementa křehkého času

vyvrhnutého z břišní dutiny dne.

Do útrob prší březové listí.

Máme oči plné podzimu

a přibitý déšť na ústech.

DOTKNOUT SE ŽEBREM

Vlámu se do škvír mezi tvá žebra.

Jedno mi daruješ,

abychom zvěčnili pouto

v rovině svátostné konvence -

přiškrceni stehy,

vyhloubeni z podoby,

měkce vyhloubeni

z palčivého bělma života.

BEZEJMENNÁ 3

Ústa mám plná tišiny.

Ruce od hlíny

hnětou vláčný břeh večera.

Zas ustrnu uprostřed mlčení.

Usínat budu zaklíněná

v kříži tvých zad.

ZNOVU PRŠÍ

A déšť odkapává půlnoc,

v níž zraje útlý dech.

Někdy se probouzím brzo k ránu.

Měsíc sesutý na omítce tmy

ještě čeká,

než jeho střepy sesbírám

vyhaslýma očima.

Kradmý dotek času

obracím lícem

k nově naklíčené duši.

LÁME SE KRAJINA

Zčeřeným tahem rorýsů

láme se krajina.

Zkamením s každou další přílivovou vlnou

tvých rtů.

Ostrá slova klovou do jazyka.

Vítr slzy zvlhčuje průvanem pohledů.

Dým milosti.

Pod nebem černá.

BEZEJMENNÁ 4

Nepotkáme se slovem,

jen průsvitnými ústy.

Až mne bude trhat

tichá chvíle,

vejdu se do škvíry

dosud nevysloveného.

BEZEJMENNÁ 5

Odcházíš.

Zůstávají za tebou jen strohé stopy

v poprašku sněhu.

Najednou hlas

zvláštně trčí do bílého dne.

Najednou stojím

podmáčená cizí touhou,

dech mlhy se bouřlivě převaluje

v hnízdišti rozvinutých dlaní.

Zadírá se do niterné kůže času.

Ve mně řeka

učekaná,

ukrývá osamělost

jak mrtvé vlaštovky.

TADY A TEĎ

Proudilo mnou tolik hlasů,

vylité jazyky řek,

divoce tepaný nepokoj

a jen kousek od úzkostného polknutí.

Tady a teď

lomcuje

pootevřenými rty.

OČIMA DŘEŠ O KŮRU

Očima dřeš o kůru.

Tmavne jazyk podvečera.

Omývá tvůj opracovaný dech z opuky,

kamennou tvář necháváš ošlehat větrem.

Ticho se stává hořkým pelyňkem,

kterým křižuješ můj hlas.

VE MNĚ ŘEKA

Odcházíš.

Zůstávají za tebou jen strohé stopy

v poprašku sněhu.

Najednou hlas

zvláštně trčí do bílého dne.

Najednou stojím

podmáčená cizí touhou,

dech mlhy se bouřlivě převaluje

hnízdišti rozvinutých dlaní.

Zadírá se do niterné kůže času.

Ve mně řeka

učekaná,

ukrývá osamělost

jak mrtvé vlaštovky.

HNÍZDA

Zatímco hory

zjizvila tma

a řeky ustrnuly

ve tvých žilách,

 svírám v dlaních slova

 jak prázdná vlaštovčí hnízda.

RANNÍ

Budím se do posvěcené odmlčené chvíle.

Tma za okny pomalu ustupuje světlu,

omývá mi paty,

konejší libozvučným jazykem rorátů

okolního světa.

Tvá dosud zavřená víčka se chvějí

vysvlékaným tichem.

JIŘÍ HEJTMÁNEK

„Kolikrát pokoseni padneme

pro možnost stoupat spirálami

až k horizontu sebe sama,

jsme od sebe jen na dotek…“

CO TI OSOBNĚ PŘINÁŠÍ PSANÍ POEZIE?

Psaní poezie mi dává možnost zastavit se a setrvat v podstatě okamžiku, vnímat a vyjádřit to, co se dotýká a promlouvá, je to jako malovat obraz, jehož jste součástí a v jehož celistvosti ožíváte. Pouze se čtenářem však dojde toto ožívání v naplnění, to on je dechem poezie.

BEZBŘEHÁ

MODLITBA ZA LÁSKU

PRO PĚŠÍ

MILOSTNÁ

ČEKAJÍC VE/SNU

EKO/LOGICKÁ

JITROCELOVÁ

METANOIA

NERMOUCENÁ

NĚŽNÉ ŽNĚ

PO VODĚ

PRAVDA

PRO PĚŠÍ

PRO(V)DANÁ

RULETA

SBLÍŽENÁ

SLUNOVRATNÁ

S/NĚŽNÁ TÁNÍ

SOUVRAŤ

SVÁTÁ

VYPROSENÁ

VYTRVALÁ

ZTRACENÁ

VIVIEN

RANDE NA MODRÉ

V TICHOSTI

TÉ KRÁSCE SVŮDNÉ

NEŽ ZAČAL DÉŠŤ

SMUTKŮM NA FRAK

ZA TICHA

DĚKOVNÁ

FREEDOM

CESTOU

HUDBA TICHA

NAOSTRO

NA DNĚ BLAHOBYTU

NA CESTU

NEDOPSANÁ

TROCHU JINÁ POHÁDKA

ENIGMAN

RITUÁLNÍ

PRAVIDLA STOLOVÁNÍ

PŘED ZÁVOJEM

KORONÉ

NĚCO SE BLÍŽÍ

PŘITAŽLIVOST

V TICHU

LETMOSTEM

BEZEJMENNÁ

PRO BDĚLOST

BILATERÁRNÍ

TISÍC PLUS JEDNA NAVÍC

PUSTINÁM...

LISTUJÍCÍ...

SAUDALE...

JITKA VARGOVÁ

DNEŠNÍ

HVĚZDY

JAS

BEZNADĚJ

MAKOVÁ BUCHTA

MALIBU

LÍVANCE

MARIÁŠ

MILUJU ŠEŘÍKY

ORANŽOVÁ

ZÁZRAK DECHU

NEBUDU

MLČÍM

PRŠÍ ZASE

JORT

ODPOČÍTÁVÁŠ

JE TO PRIVILEGIUM BÝT BLÁZEN

ZABTE SUDÍHO!

ZAVĚŠENÝ, ZA NOHY Z VĚTVE STROMU ČÍST KNIHU BEZ TITULU

JEŠTĚ, ŽE MÁM TABLETKY