JEDEN SVĚT

Copyright © Aleš Novotný, 2024

All rights reserved.

ISBN 978-80-284-0502-1

Obsah

- Část první

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Část druhá

- Kapitola 7

- Kapitola 8

- Kapitola 9

- Kapitola 10

- Kapitola 11

- Část třetí

- Kapitola 12

- Kapitola 13

- Kapitola 14

- Kapitola 15

- Kapitola 16

- Kapitola 17

- Kapitola 18

- Kapitola 19

- Část čtvrtá

- Kapitola 20

- Kapitola 21

- Kapitola 22

- Kapitola 23

- Kapitola 24

- Kapitola 25

- Kapitola 26

- Kapitola 27

- Kapitola 28

- Část pátá

- Kapitola 29

- Kapitola 30

- Kapitola 31

- Kapitola 32

- Kapitola 33

- Kapitola 34

- Kapitola 35

- Kapitola 36

- Kapitola 37

- Část šestá

- Kapitola 38

- Kapitola 39

- Kapitola 40

- Kapitola 41

- Kapitola 42

- Část sedmá

- Kapitola 43

- Kapitola 44

- Kapitola 45

- Kapitola 46

- Kapitola 47

- Kapitola 48

Věnováno babičce Antonii

„Veškerá tma světa nemůže uhasit

světlo jediné svíčky.“

František z Assisi

Prolog

Duben 2020

To stavení bylo opuštěné tak dlouho, až si vysloužilo přezdívku Prázdný barák. Ve vsi se šuškalo, a snad i špetka z toho zaváněla pravdou, že tam kdysi žil četník se svou manželkou, která trpěla jakousi kožní nemocí, co jí vyrazila na obličeji, a proto se mezi lidmi příliš neukazovala, a když už, tak zahalená. Měli dva syny, jejich jména si už málokdo pamatuje, a většina těch, co je opravdu znala, pokojně odpočívá na místním hřbitově.

Kdysi to ale opravdu bývala honosná budova, jež uchvacovala svou velikostí i architekturou, stála na vyvýšenině, kterou se nikdo neobtěžoval pojmenovat, majestátně se vypínala k nebi a byla vidět na míle daleko. Časem, když se rodina odstěhovala (spousta lidí by svatosvatě odpřisáhla, klidně u soudu s levačkou na Bibli, že je za druhé světové války zajali nacisti a odvezli je do koncentračního tábora, kde jeden po druhém zemřeli), zpustla; výrostci se strefovali kameny do skleněných tabulek vysokých oken, až takřka všechny vysklili; na střeše chyběly tašky a po špinavé omítce se nezadržitelně rozrůstal břečťan. Dřevěný plůtek dávno ztrouchnivěl vlivem počasí, ale pozemek i tak obklíčily hradby kopřiv. Kdysi udržovaná zahrádka za domem se proměnila v hustou džungli, popínavé úponky šípkového keře, které jako by z oka vypadly těm, kterými se musel prosekávat pohádkový princ, aby vysvobodil Růženku, obmotávaly kmeny té hrstky dubů, co tam četník dal údajně před mnoha lety vysadit; a zem byla vystlaná změtí snaživého plevelu a všelijaké lebedy.

Na konci osmdesátých let uvažoval jeden režisér, že by dům použil do svého dlouho plánovaného filmu, ze kterého posléze sešlo – dost možná proto, že v tehdejším Československu nebyl nikdo zvědavý na horor. I za denního světla, kdy ho obklopovalo hejno čiřikajících sýkorek, totiž působil hrozivě, jako by ze dveří mohla každým okamžikem vyjít zombie. Děti se k tomu místu bály v noci přiblížit, a i ty nejodvážnější si troufly jen k oprýskaným vchodovým dveřím a zpátky. Obyvatelé se shodovali, že dům dostojí své přezdívce a zůstane předlouhá staletí pustý.

Dokud ho někdo nezbourá nebo se sám pod náporem času nesesune k zemi.

Když Milada Protivanovská na internetu spatřila na prodej ono panství, jak ho směle označili pod fotkou v nabídce realitky, váhala pouhý den, než se rozhodla, že ho chce vidět naživo a zblízka. Její partnerka Olga Drtinová její nadšení tak úplně nesdílela. Dům jí už z obrázků naháněl husí kůži a připadal jí neobyvatelný a odpudivý.

„Vždycky jsem chtěla žít v něčem takovým, to přece víš. Už jako malá holka,“ pravila Milada u snídaně, přičemž zakusovala croissant. „No ták, Oli, alespoň si ho prohlídneme, ne?“

„Já ti nevím,“ bránila se Olga. Věděla, že když si Milada něco umane, bývá neoblomná a jen tak si to vymluvit nedá. O starém domě, který by si ráda sama zrenovovala a vtiskla mu svůj osobitý ráz, se zmiňovala už v době, kdy spolu na vysoké škole začaly oficiálně chodit.

„Domluvila jsem nám na pozítří prohlídku. O nic nejde. Jenom si ho prohlídneme. Co říkáš?“

„Fajn, ale mně se to fakt moc nezdá,“ zabrblala Olga a usrkla z hrnku čaj.

Když po zaprášené, sotva sjízdné cestě dorazily k Prázdnému baráku, Miladin zápal vzrostl, zatímco Olga se tvářila ještě více skepticky.

Realitní makléřka na ně podle domluvy čekala na příjezdové cestě, na rtech jí pohrával decentní úsměv, vlasy měla stažené do praktického uzlu a kostýmek, do něhož se navlékla a padl jí jako ulitý, jí ladil s botami. Dokonalý kontrast vzhledem ke stavu, v němž se budova nacházela.

Vystoupily z vozu, a makléřka si s nimi dobromyslně podala ruce, stisk stejně přiměřeně pevný jako vždy, a příjemným tónem, nabitým profesionalitou, je vyzvala, aby vstoupily do útrob domu.

V souladu s dojmem, kterého Olga nabyla zvenčí, jí i vnitřek připadal bezútěšný a nehostinný.

Během prohlídky jim makléřka sdělovala detaily o majiteli, který nemovitost zdědil, ale desítky let ji nevyužívá a co nevidět se bude stěhovat do ciziny za dcerou, takže by ji rád prodal co nejrychleji, proto prý výrazně (tohle slovo několikrát zdůraznila) slevil z původní ceny.

Procházely jednotlivé místnosti. Olga se kabonila na vlhké stěny, znechuceně si prohlížela zrezivělé potrubí a štítila se vejít do koupelny, která páchla plísní. Milada naopak obdivovala starobylý lustr, na obrovský krb se nemohla vynadívat a zálibně si omakávala ručně kované zábradlí. Co jedna viděla jako problém, druhá vnímala jako požehnání.

Zatímco makléřka Miladě zevrubně líčila minulost panství a ona hltala každé její slovo, Olga sestoupila dolů do sklepa, aby nemusela přihlížet tomu, jak se její partnerka rozplývá blahem.

Znala ji, tušila, že jakmile odtud pojedou domů, Milada ještě v autě nenápadně zavede téma na dům a bude se ji mermomocí snažit přesvědčit, aby ho koupily. Bude z rukávu tahat neoddiskutovatelné argumenty a každou námitku smete ze stolu; stejný postup už na Olze vyzkoušela několikrát, a ona se pokaždé přizpůsobila, i když si svatosvatě přísahala, že až k tomu dojde příště, za žádných okolností se nepodvolí.

Věděla, že mají našetřeno dost, aby si tenhle barák mohly nejen dovolit koupit, ale také ho zrekonstruovat. Milada si otevřela prosperující právnickou kancelář a i Olga si jakožto obvodní lékařka s ordinací nedaleko odtud vydělávala slušné peníze. V tom problém nebyl.

Olga sešla zamyšleně až do sklepení a zkusila rozsvítit, ale světlo očividně nefungovalo. Vylovila z kapsy mobil a zapnula na něm baterku. Jas ozářil malý trojúhelníkový výsek prostoru. Působilo to tu stísněně a nízký strop její klaustrofobii taky nepomáhal.

V temných rozích se pohupovaly velké pavučiny, podlaha byla pokrytá silnou vrstvou špíny. Olga cítila, jak se zrnka prachu, nahromaděná za celá desetiletí, vznášejí v chladném vzduchu, poletují jako drobounké sněhové vločky, stoupají vzhůru a víří kolem ní v malých spirálách.

Světlo baterky naproti vchodu na druhé straně místnosti vytáhlo ze tmy skříň, která vypadala, že se brzy rozpadne a zhroutí. Mladá žena k ní přistoupila a rozevřela ji. Do nosu ji udeřil závan plesniviny, až sebou mírně škubla. Visely tam dva kabáty, jinak se zdálo, že je prázdná, ale jakmile Olga posvítila dovnitř, spatřila tam zrezlou kliku.

Nakrčila obočí. Rozhrnula měkké záhyby kabátů a nahmatala ji, opatrně ji stiskla a zatáhla za ni. Skoro nadskočila leknutím, když se ozval pronikavý skřípot, a dvířka kulatého tvaru se rozevřela.

Zatajil se jí dech.

Co to proboha je?

Namířila tam světlo a zjistila, že za průchodem je místnost, temná a opuštěná.

Zhluboka se nadechla, skrčila se a proklouzla otvorem dovnitř.

Napadlo ji, že je to skoro jako z těch knížek o Narnii, které jí předčítala máma v dobách, kdy byla ještě malá holčička. Vyvstaly před ní dávné vzpomínky, které kdysi někam zašantročila. Jestli si správně pamatovala, dívenka jménem Lucinka prošla tajemnou skříní a ocitla se v pohádkové zemi.

V téhle pohádce ale panovaly chlad a vlhko.

Světlý kužel obkroužil potemnělý prostor a jas ozařoval vlhké stěny vymalované namodro s obrázky bílého a růžového kvítí. Zprvu se domnívala, že to kdysi býval dětský pokoj, ale jaký rodič by své dítě nechal v tak pochmurném, studeném sklepení bez oken a přísunu denního světla a čerstvého vzduchu?

Do chřípí jí pronikala nepříjemná zima, až se otřásla.

V rohu stála židle.

A když si posvítila na zem, uviděla velkou, tmavou skvrnu.

Krev! napadlo ji okamžitě.

Tohle nebyla kouzelná země.

Ani dětský pokoj.

Tady dole někdo umřel.

Někoho tu zavraždili.

Část první

Kdo se bojí, nesmí na mejdan

Kapitola 1

„Dobrý, pro dnešek končíme,“ rozhodl Radek Berka, tátův parťák z práce, a prohrábl si rozježené vlhké vlasy.

Přikývl jsem a otřel si lehce opocené čelo.

Před měsícem jsem ho požádal, jestli by mě nezasvětil do umění sebeobrany, kterou, jak jsem zjistil, ovládal mistrně. Do sindefendologie, tedy vědní disciplíny zabývající se sebeobranou, se naplno ponořil už při studiu kriminalistiky a během následujících let ji vypiloval k dokonalosti, takže když jsem tátovi jednou u večeře nadnesl, že bych se rád naučil bránit, Radek byl první osoba, která mu cinkla v hlavě. Scházeli jsme se ve čtvrtek odpoledne každý týden v sousední vesnici, kde žil ve starém domku se svým otcem. Dojížděl jsem tam za ním busem. Tohle byla naše třetí lekce.

„Jenom, prosím tě, odkliď tu žíněnku na stranu a dej nábytek zpátky, já si musím vyřídit jeden důležitej hovor. Jo, mimochodem, dneska máš štěstí, můžu tě odvézt. Musím někam zajet a mám to k vám při cestě,“ hlásil mi, a než se mi jeho tvář, porostlá hustými vousy, které nutně potřebovaly zastřihnout, s tím svým výrazem morouse, ztratila z dohledu, stihla se maličko pousmát. Věděl jsem, že je to jenom maska a póza, tenhle zjev a nevrlá grimasa, kterou se naučil tasit během vyšetřování, když se musel vypořádat s vrahy a úchyly. Tak nějak to k němu patřilo. Ve skrytu duše to byl ale dobrák se zlatým srdcem na dlani.

Popadl jsem podlouhlou žíněnku, na níž jsme trénovali, poskládal ji a uložil do kouta. A právě ve chvíli, kdy jsem vracel gauč na původní místo, protože jsme ho museli kvůli dostatečnému prostoru pokaždé odsunout stranou, jsem na chodbě uslyšel hlomoz, a takřka vzápětí do místnosti vjel na kolečkovém křesle s pákovým mechanismem Radkův otec.

Byl to neoholený šedesátník s mastnými, řídkými vlasy – které se nenamáhal jakkoliv upravit –, plechovkou piva v pravé dlani a trvale zamračeným výrazem ve zvrásněném obličeji, který na veškerou hygienu – jak mi Radek prozradil –, zvysoka kašlal, takže ke mně zavál odér jeho nemytého těla. Pokožku měl průsvitnou a na holé kůži se mu zřetelně rýsovaly modrofialové žíly.

Při autonehodě, kvůli níž skončil na invalidním vozíku, přišel i o levou paži, a kdykoliv můj zrak sklouznul k tomu pahýlu, co mu zůstal, v duchu jsem se otřásl, ale navenek jsem se mermomocí snažil nedat nic najevo.

„Už jste skončili?“ zeptal se nasupeně pan Berka a očka v jeho zarudlé tváři připomínala úzké škvírky. „Mám v telce fotbal, tak bych se rád díval v klidu.“

Popojel ke mně blíž a já ucítil jeho dech prodchnutý odérem zvětralého piva. Hřbetem ruky si setřel kapky, co mu ulpěly na oteklých popraskaných rtech, popelavých jako pírko holuba.

„Jo, před chvilkou,“ odvětil jsem.

„Na co tak vejráš, kluku?“ zavrčel, než si nahnul plechovku k ústům a dopřál si několik loků. Poté hlasitě a bez zaváhání říhnul.

„Na nic,“ sklopil jsem pohled, jelikož jsem si uvědomil, že můj zrak spočinul na jeho amputované paži déle, než bylo nutné, a jemu to zjevně neuniklo.

Místnost byla na pár okamžiků přehuštěná významným tichem.

„Tak na nic, jo?“ pokračoval zlovolným tónem.

„Promiňte,“ vyhrkl jsem. „Nechtěl jsem…“

„Nemusíš mě litovat,“ zahřměl. „Nejsem…“

Do obýváku se vřítil Radek a okamžitě zasáhl: „Tati, nech toho!“ V ruce držel mobilní telefon. „Koliks těch piv zase vypil?“

„Ne dost, abych musel poslouchat vaše otravné hlasy. Je to můj barák, ksakru, a nechci, abys sem někoho vodil. A zvlášť ne takové nevychované spratky.“

Ztěžka otočil křeslo a dojel s ním těsně ke svému synovi. Všiml jsem si, že mu křivý nos i lícní kosti vystupují, jako by naráz shodil přemíru kil.

„Tati, říkám dost. Už stačilo.“

„Jak dost?! Jak to se mnou mluvíš, doprdele!“ obořil se na Radka a předvedl výraz, za který by se nestyděl ani Grinch. „Seš v mým domě. A říkal jsem ti, abys mi koupil novej karton. Tak kde sakra je?!“

„Pro dnešek máš už chlastu dost,“ oponoval mu syn a propaloval ho pohledem, v němž se snoubily zloba i smutek.

„Hergot, seš v mým zasraným baráku a budeš dělat…“

„Nebudu ti pořád kupovat chlast.“

„Ale budeš. Bydlíš pod mou střechou, do hajzlu. Chci, abys mi zajel pro láhev rumu a…“

„Ne.“

„Neser mě, nebo…“

„Dost už!“ zaryčel Radek.

Pan Berka se nejdřív zatvářil překvapeně, ve tváři divoký výraz, oči vytřeštěné jako pingpongové míčky a ústa lehce rozevřená, načež svraštil čelo a obličej stáhl do rozběsněné grimasy. Než se tátův parťák nadál, mrštil po něm pan Berka téměř dopitou plechovkou, kterou ho strefil přímo doprostřed hrudi. Kapky zbylého piva vystříkly ven a zkropily mu tričko i kalhoty.

Radek zavrtěl hlavou a podíval se na mě. „Adame, pojedeme. Počkej na mě v autě, prosím tě,“ nakázal mi. „Hned přijdu.“

„Omlouvám se za tátu,“ zaplašil Radek ticho, které se na pár okamžiků rozhostilo, když jsme vyjeli jeho oktávkou z příjezdové cesty. Zatímco jsem čekal ve voze, Radek se převlékl do čistého oblečení. „Obvykle bývá v klidu. Dneska to přehnal s chlastem.“

„To je dobrý,“ odtušil jsem, i když jsem si celou tu scénu stále přehrával v mysli. „Asi jsem… Byla to moje chyba.“

„Nebyla. Je to starej protivnej mrzout. Ať bys udělal cokoliv, stejně by si našel záminku, proč být hnusnej. Je takovej od tý nehody. A potom, co od něj máma odešla, se to ještě zhoršilo. Víš, kdysi býval vychovatel v dětském domově a pak učitel. Učil ve městě a tu práci miloval. Ale… ta bouračka ho změnila. Nesmíš si nic z toho, co říká, brát osobně.“

„Možná bych k vám už neměl chodit. Možná…“

„Ne, je to v pohodě. Vůbec to neřeš,“ řekl Radek povzbudivě a dal blinkr. Vzápětí zapnul stěrače, když na čelní sklo dopadly kapky začínajícího deště. „To ten chlast. Kdyby nepil, ani by ze svýho smrdutýho pokoje nevylezl. V podstatě s nikým nemluví. Úplně se uzavřel před světem.“

„Říkal, že se chtěl dívat na telku, že tam má fotbal.“

Radek se uchechtl. „On a fotbal? To sotva. Nesnáší ho. Navíc má telku u sebe v ložnici, jen prostě přebral a chtěl se hádat. Za nic nemůžeš, jasný?“

Vrhl po mně rychlý pohled a já přikývl, přestože mě stále stíhaly pochybnosti. „Dobře.“

„A co škola? Jak to jde?“ otočil list a jeho hlas byl náhle veselejší. „Třeťák asi není jednoduchej, co?“

„To ne, přibylo mi pár předmětů a je těžký to skloubit s koníčkama a zároveň pobýt co nejvíc času s Judit,“ postěžoval jsem si a pozoroval dešťové kapky stékající po skle jako osamělé slzy. „Nemáme na sebe teď tolik času jako dřív.“

„Ale pořád vám to klape, ne?“

„Jo, sem tam se nepohodnem, ale jinak cajk. A jak jde vlastně ten velkej případ?“

Před třemi týdny objevila jedna dvojice v rozestavěném domě, kde si zřejmě chtěla dopřát kapku soukromí, na okraji Boskovic mrtvé tělo. Osmnáctiletého Kryštofa Š. někdo přivázal v jedné z opuštěných místností k těžké židli, na hlavu mu narazil plátěný pytel, do kterého vrah vyřízl otvory pro oči a ústa, a před sedící oběť postavil velké, podlouhlé zrcadlo, na nějž Kryštofovou krví napsal jediné slovo: viník. Kluk vykrvácel, jelikož pachatel, který to měl zřejmě celé na svědomí, mu podřízl žíly. Případu se ujal můj táta spolu s Radkem, a jejich šéf, který správně předjímal, jak bude koordinace vyšetřování náročná a mediálně sledovaná, jim přidělil více posil, než bývalo běžné. Policie nechtěla zprvu podávat žádné podrobné informace, dokud nebude mít nějaká vodítka nebo indicie. Veřejnost měla být s případem blíže seznámena teprve na tiskovce, jenže dvojice, ještě předtím než přivolala příslušné orgány, si pořídila několik snímků oběti a ty následně prodala novinám, které je ještě tu samou noc za tepla otiskly. Takže docela poprask.

A minulý týden, dvacátého druhého října, našel běžec v lese u Znojma další oběť. Opět přivázanou k židli, s pytlem na hlavě, se zrcadlem opřeným o strom s nápisem: viník. Tentokrát se jednalo o devatenáctiletého Petra V.

Médii začaly kolovat zvěsti o sériovém vrahovi, táta s Radkem se ocitli pod obrovským tlakem a drobnohledem, a případ získal maximální prioritu a pozornost. V podstatě si o něm už cvrlikali i vrabci na střeše.

„Pomalu,“ zamračil se Radek. Nepřestal bedlivě sledovat vozovku před sebou, ale jako by byl na okamžik duchem nepřítomný. „Málem jsem dneska tu sebeobranu zrušil, ale potřebuju občas pauzu, jinak zmagořím. Co táta? Spí vůbec?“

„Moc ne.“

Nešlo si nevšimnout, jak se otec, sotva dojí pozdní večeři, kterou si ohřeje v mikrovlnce a v rychlosti ji do sebe nahází, a převleče se do něčeho ležérního, zamkne na několik hodin v pracovně, kde tvrdne dlouho do noci. Párkrát jsem odtamtud slyšel zvuky i ve tři hodiny ráno, když mě probudil plný močový měchýř.

„Vypadá už jako zombie,“ podotkl Radek. „Jo, a když už jsme u zombie, co Halloween? Prej se letos v tělocvičně žádnej nekoná.“

„Bohužel no. Ředitelka ho kvůli loňskýmu roku zrušila, ale jeden novej spolužák pořádá halloweenskej mejdan u sebe doma a pozval všechny druháky, třeťáky a maturanty z gymplu a ostatní středoškoláky, co bydlí v Tišinách. Bude tam lidí jak hoven.“

„To zní… vábně. A vy s Martinem jdete?“

„Jo. Celá parta,“ přitakal jsem. „Jen doufám, že se nic nestane.“

„Tak to jsme dva.“

Kapitola 2

„Za co jdeš zítra na ten Halloween?“ vyzvídal Ondra z vedlejší sprchy.

Zamáčkl jsem páčku a zurčení sprchové hadice utichlo. Z krátkých vlasů mi odkapávala voda. Nahý jsem vyklouzl ze sprchového koutu a přicupital k protější stěně, kde mi na úchytu visel ručník. Popadl jsem ho a začal si jím otírat mokré znavené tělo.

V září jeden maturant Lukáš Straka hledal zájemce o florbal, aby dal dohromady dva týmy, tedy dvanáct hráčů po šesti. Škola mu za menší poplatek, na nějž jsme se všichni skládali, dovolila v pátek odpoledne na hodinu a půl využívat prostory tělocvičny. Týmové sporty mě nikdy moc nelákaly, v tomhle směru jsem byl spíš sólista, přihlásil jsem se nakonec jenom proto, že mě překecal Zbyněk Loduha, bratr mého spolužáka Erika. Zkoušel jsem zlanařit i mladšího bráchu Martina, ale ten to zarytě odmítal s tím, že se musí maximálně soustředit na fotbal (zatím to spíš vypadalo, že se zaměřuje na to, jak za každou cenu nedat gól).

„To je překvápko,“ opáčil jsem tajemně.

„Jde za Nightwinga,“ ozval se zpoza rohu Daniel, který akorát vyšel z toalet.

Můj lišácký úsměv povadl jako kytka na Sahaře. „Jak to víš?“ tázal jsem se a pročechrával si osuškou vlhké vlasy.

„Martin to vykecal,“ přiznal. „Ale mám prej dělat, že o ničem nevím.“

„To je pako,“ zadrmolil jsem. Omotal jsem si ručník kolem beder.

„A nechtěl jsi jít za Kid Flashe?“ nadnesl Ondra.

„Jo, ale nesehnal jsem žádnej pořádnej kostým. A Nightwing je taky super. Ve třetí sérce Young Justice…“ chtěl jsem se rozvyprávět.

„Né, už nééé,“ přerušil mě Dan, jako bych ho mučil. „Martin o tom seriálu pořád žvaní. Už si ho ani nemusím pouštět, vím o něm všechno.“

„Jo no, oba ho totálně žereme. A za co jdete vy dva?“

„To uvidíš,“ mlžil Ondra, který se už taky dosprchoval a natahoval se po ručníku.

„No ták, za co?“ nenechal jsem se odbýt.

„Nech se překvapit. Nemůžeme za to, že máš bráchu kecku.“

Povzdechl jsem si. „Já ho zabiju.“

Odebral jsem se do šaten, kde se pár dalších kluků z florbalu převlíkalo, a ze skříňky si vytáhl oblečení. Natáhl jsem si čisté boxerky a tričko.

Po mé pravici právě Zbyněk prohrabával vnitřek své skříňky, přičemž si tichounce a zahloubaně pohvizdoval. Byl vysoký a mohutný jako hora, bez pěti čísel měl dva metry, takže když jsem s ním mluvil, musel jsem lehce zaklonit hlavu; tělo samý sval a šlacha, hruď i záda mu krášlila obrovská tetování rozlícených draků, dštících oheň, bicáky mu ovíjely obrázky útočných hadů a dravých ptáků. Přestože jsem posiloval a chodil běhat takřka rok, ani zdaleka jsem nedosahoval jeho vyrýsovaných proporcí, které si ostatní obdivně prohlíželi. Vlasy měl krátké, v levém uchu se mu houpal drobný, nenápadný kroužek, a pěstoval si malou bradku. Přestože mě kluci jaktěživ nepřitahovali, i já musel uznat, že Zbynďa vypadá zatraceně k světu, stačilo mu se na holku jen podívat a natotata se jí rozepla podprsenka.

„V kolik je, prosím tě, zítra ten sraz?“ zeptal se mě, když popadl antiperspirant a postříkal si s ním zarostlé podpaží.

„Ještě jsme se přesně nedomlouvali, ale počítám, že kolem osmý. Lili ti to neříkala?“

„Nějak jsme se k tomu včera večer nedostali,“ odtušil uličnicky a ukázal mi takřka kompletní chrup. Bylo mi okamžitě jasné, na co naráží.

S mou kámoškou Lili začal chodit na konci letních prázdnin, takže byli v té rané fázi vztahu, kdy se nemohli nabažit jeden druhého. Pokaždé když kolem mě prošli, se zamilovaně drželi za ruce, skoro jsem slyšel cinkot rolniček a praskání ohňostroje, vznášeli se v onom oparu milostné hudby a duhových barevných světel. Lili při každé příležitosti, ať jsem o to stál nebo ne, básnila o Zbyňkovi jako o polobohovi, o jeho těle mluvila v superlativech, obšťastňovala mě jímavou přednáškou o tom, jaký je famózní džentlmen, a když se k nám náhodou připojily holky, Lili je zasvětila do tajů, co se dějí u ní v ložnici za zavřenými dveřmi, když strýc, u něhož žila, trčel v práci. To jsem vždycky radši poodstoupil a nechal si všechny ty delikátní popisy ujít.

„Je mi to jasný,“ ušklíbl jsem se.

Zbyněk si navlékl svoji pánskou, tmavě šedou kostkovanou sukni, něco na způsob kiltu, jak sám tvrdil, a utáhl si ji páskem. Kdyby si tohle na sebe vzal jiný kluk, co nevypadal, jako by Thorovi z oka vypadl, nejspíš by si vyslechl pár nevyžádaných posměšků i nadávek, ale v případě Zbyňka se sotva někdo odvážil zatvářit otráveně (pokud by se někdo takový našel, musel by mít koule o velikosti melounů), a ač jsem byl svědkem významných pohledů či neskrývané šeptandy, Zbyněk nikdy nedal najevo jakékoliv znepokojení.

Ondra s Danem se přiloudali do šatny a mně neušlo, jak si je Tadeáš Jochman, zcela kvalifikovaný debil na plný úvazek, znechuceně přeměřil. To, že jsou oba gayové a chodí spolu, prasklo zhruba před půl rokem. Většina studentů si na to zvykla a chovala se v jejich přítomnosti přirozeně, ale našli se i tací, kteří to zkrátka nedokázali skousnout. Tadeáš chodil kdysi s Hanou, ale rozešli se loni na jednom mejdanu za dost dramatických okolností. Já s Tadeášem absolvoval pár rozmíšek, během nichž jsem ho opakovaně posílal do míst, kam slunce nesvítí, a on mě na oplátku častoval vztyčeným prostředníčkem. Zkrátka a dobře kdyby jeden z nás hořel, ten druhý by se šel pravděpodobně vychcat někam bokem. Tadeáš se do florbalové skupinky přihlásil jako poslední, jelikož nám chyběl hráč, a Lukáš, se kterým kámošil, ho i přes malé protesty ostatních vzal. Nebyl jsem z toho paf, ale doufal jsem, že se Tadeáš bude krotit a svoje debilní kecy si nechá na koledy.

Tadeášova šikana měla spoustu forem a podob. Od rádoby vtipných („Hoši, je tu nějakej Pich? Křestním Řiťo. Je tu nějakej Řiťopich?“) přes takřka nevinné („Budou tam ti dva gayové?“; „Viděl jsem tam ty dva gaye.“) a zdánlivě chápavé („Jsou to citliví hoši“, což byl eufemismus pro něco jiného) až po vyloženě agresivní („Polib si prdel, teploušu!“; „Bukvice tu nechceme!“). Všemi těmi hláškami si masíroval svoje načechrané veleego, které se zkrátka nedokázalo protáhnout tou úzkou škvírou známou pod názvem „respekt“, a akorát rozséval zbytečné zlo a podněcoval šikanu.

Vstal, dva jeho kámoši, co se taky dooblíkali, se k němu přidali, a když kolem Ondry a Dana procházel, úlisně poznamenal: „Asi hodím šavli.“

„Hej, vole, zklidni hormon, jo?“ zpražil ho okamžitě Zbyněk a věnoval mu ostrý pohled, než se Tadeáš i se svými kumpány vytratil na chodbu. Zaslechli jsme jen vzdalující se kroky.

„Nevšímejte si ho,“ nabádal je. „Je to kus vola. Jestli bude mít další kecy, podám si ho. Už tak mě sere, že ho Lukáš přitáhl.“

„Nevím, o co mu furt jde.“ Ondra se začal soukat do kalhot. „Minulej týden do Dana schválně strčil.“

„Je to zkrátka kokot,“ zhodnotil ho Zbyněk a přetáhl si přes hlavu černé tričko. „Kdyby ses mu pokusil vysvětlit něco o tom, že lidi se rodí s různou sexuální orientací, jeho pidi mozeček by nejspíš explodoval.“

„Já pochybuju, že tam nějakej mozek vůbec má,“ přisadil si Ondra. „Je to fakt kretén.“

„Jo, hochu, takových je plná prdel. Máš vidět ty ksichty u nás na průmce, když jdu po chodbě v tomhle.“ Sklopil oči ke své pánské sukni. „Dokonce i jeden učitel mi doporučil, že bych se měl oblíkat vhodněji. Že sukně nejsou pro kluky.“

„A cos udělal?“

„Vzal jsem si druhej den ještě kratší a skončil v ředitelně, kde jsem našemu milému říďovi vysvětlil, jak se věci mají. Že oblečení nemá pohlaví a že si ve svobodný zemi můžu nosit, co sám chci. Od tý doby mám klid. Navíc tohle je pánská sukně a náhodou je dost pohodlná. Koule mám krásně na luftu.“

S Ondrou a Danem jsme se zakřenili.

„Já nevím, já bych v tom asi chodit nemohl,“ řekl jsem mu a napasoval se do mikiny.

„Kámo, v poho, ne každej má vkus,“ dobíral si mě Zbyněk. „Je na každým, co mu vyhovuje.“

„To je fakt.“

„A nebyli jste náhodou s Tadeášem kámoši?“ vrátil se k předešlému tématu Daniel.

„Jo, ještě na základce. Býval v poho. Kdysi. Má to dost těžký doma, ale to neomlouvá, že se chová jako naprostej čurák.“

„To fakt ne,“ souhlasil Dan.

„No nic, padám. Tak se uvidíme zítra na mejdanu,“ rozloučil jsem se s ostatními.

„Měj se, kámo.“

„Čau.“

Popadl jsem bágl a vydal se z tělocvičny ven. Slunce zrovna zapadlo za obzor a obloha zhasínala do šera. Sešel jsem široké, nízké schodiště a po chodníku se vydal ulicí domů. Zkontroloval jsem mobil, jestli mi nepsala Judita, ale žádnou zprávu jsem nenašel.

Na konec října panovaly relativně vysoké teploty. Po kalamitě mrazivých, deštivých dní vykoukly po dlouhé době slunečné, usměvavé časy. Vzduchem povlával lehký, příjemný vánek a otíral se mi jemně o tvář. Nad hlavou jsem slyšel opeřence. K nohám se mi sneslo seschlé listí, když jsem procházel okolo malého parčíku s lavičkami. Všude vládl klid, takový ten klid, který se skládá ze stovky různých miniaturních šumů; v pár oknech, co jsem míjel, se rozsvítilo. Upravil jsem si popruh na batohu a vrazil ruce do kapes.

Náhle jsem zaslechl kroky. Šoupavé a váhavé. Někde za zády.

Zpomalil jsem a otočil se.

K pouliční lampě, která ozařovala okolí mlhavým světlem, se bezhlesně přišourala zatoulaná bílá kočka. Žádného člověka jsem ale neviděl.

Přidal jsem, ubíral se podél stromořadí, listí mi poletovalo okolo hlavy.

Znovu jsem uslyšel šramot, ale jen co jsem zvolnil, utichlo to.

Ztuhl jsem.

Někdo mě sledoval?

Nebo mě jen v kleštích sevřela paranoia?

Obrátil jsem se a bedlivě prozkoumával liduprázdnou ulici.

„Haló?!“ zvolal jsem.

Rozhostil se klid, usazoval se a houstl, narušovaný jen lehkými poryvy větru. V dálce zaštěkal pes, dvakrát, než se všechno zase ponořilo do ticha. Rozbušilo se mi srdce a dech, který jsem do té chvíle udržoval na uzdě, jsem sotva dokázal ukočírovat.

„Je tu někdo?!“

Nikdo se neozval.

Klusem jsem zamířil k protější ulici, která se křižovala s tou, kde jsem bydlel. Rozhodně jsem nemínil už zastavovat.

Několikrát jsem se zběžně ohlédl, ale nikde nikdo.

Když jsem dorazil domů a zavřel za sebou, bleskurychle jsem se vyzul a přesunul do obývacího pokoje, kde jsem poodhrnul závěs a vyhlédl ven.

Ulice zela prázdnotou.

Kapitola 3

Ráno bylo kalné a šedivé, nabručené a rozmrzené, cáry mraků putovaly oblohou a vítr zanášel do koutů zahrad bezbarvé listí.

Když jsem kolem deváté sešel v tílku a pyžamových kalhotách dolů, zatímco jsem rukou tlumil zívnutí, uhodil mě v předsíni do nosu pach spáleniny. Vběhl jsem do kuchyně, kde z pánve na sporáku stoupal kouř, takže jsem se k ní okamžitě rozběhl a vypnul hořák.

„Co děláš?“ rozčiloval se Martin, který stál na druhé straně místnosti, a s dveřmi lednice otevřenými dokořán pil z krabice jablečný džus.

„Jak co dělám, ty vole,“ vyjel jsem na něj. „Chceš podpálit barák?“

Lívance, co ležely na pánvi, vypadaly jako seškvařená umělá hmota, černá jak uhel.

„Trochu jsem to neodhadl,“ bránil se bratr.

„Trochu? Vždyť vypadají, žes na ně hodinu řval drakarys!“ prohlásil jsem a pootevřel okno, abych vyvětral.

„Takový máš přece nejradši, ne?“

„Jasně, černý a spálený na uhel. Už je stačí jen posolit, popepřit, přidat špetku zázvoru a kapku jedu na krysy a bude to podle mýho gusta,“ utrousil jsem sarkasticky.

„Já myslel křupavý,“ pokrčil brácha rameny, dopil džus a strčil krabici zpátky do ledničky. „Chtěl jsem dneska zkusit udělat snídani.“

„A jak tě to napadlo? Jindy tu sedíš a čekáš, až něco udělám já.“

„Prostě jsem to chtěl zkusit, to je celý. Neboj, udělám nový.“

Kývnul k tuhým černým kolečkám na pánvi.

„No, možná si dám radši cereálie, to bude jistější,“ řekl jsem a vrhl se na skříňku, kde jsme je uchovávali. „Táta už je v práci?“

Martin se usadil za jídelní stůl a popadl mobil, do kterého začal něco datlovat. Kuchyně byla kropenatá sluncem a pár odlesků se zachytilo i na bráchově tváři. „Jo, auto tu nemá,“ potvrdil mi. „Nevíš, jestli bude na tom halloweenským mejdanu i Helča?“

Helena Loduhová byla Zbyňkova a Erikova mladší sestra. Martin po ní pokukoval od začátku školního roku, ale dosud nesebral odvahu ji oslovit a někam pozvat. V tomhle ohledu byl spíš chlubil než praktik.

„Nevím. Ale zato vím, žes vykecal Danovi, že jdu za Nightwinga.“

Martin se zatvářil, jako že neslyšel. „Cože?“

„Přiznej to.“ Nasypal jsem cereálie do misky, zalil je mlékem a šoupnul celou tu nádheru do mikrovlnky.

„Nic jsem neřekl.“ Nasadil svatouškovský výraz.

„Dělej, vole!“

„Tak jo, tak jo,“ pozvedl ruce v obranném gestu. „Omylem jsem se prořekl. Stejně tak nějak tušil, že půjdeme za něco z Young Justice. Ví i to, že půjdu za Beast Boye.“

„Ty seš fakt žvanil,“ plísnil jsem ho.

„No jo, soráč, vyklouzlo mi to.“

Mikrovlnka cinkla, aby mi oznámila, že můj velkolepý výtvor je hotov, vytáhl jsem tedy misku a uvelebil se s ní ke stolu naproti bráchovi. Zabořil jsem do ní lžíci a chystal se spořádat první sousto.

Ozvalo se zamňouknutí a jako na zavolanou do kuchyně vběhla černo-bílá kočka, náš nový mazel. Po otravě Luckyho jsme se shodli, že si další zvíře do domácnosti hned tak pořizovat nebudeme, ale v květnu k nám přišel soused, desetiletý Šimon, co bydlel s tátou o pár domů vedle, a nesl v náručí žalostně kvílející koťátko s malou rolničkou na krku, kterou mu koupil. Chlapec tvrdil, že ho našel zatoulané u popelnic a chtěl si ho nechat, bohužel jeho otec trpěl silnou alergií, takže ho přitáhl k nám, jestli bychom se ho neujali. A samozřejmě se nám ho zželelo, takže jsme ho dali odblešit, odvšivit a vykastrovat. Kotě, ne Šimona. Zprvu jsme mysleli, že je to kocourek, ale záhy (to ta kastrace) se ukázalo, že je to kočička, kterou jsme pojmenovali jednoduše Muzika, jelikož pár jejích černých flíčků nápadně připomínalo noty. Zapadla k nám skvěle a ctila tradice, protože stejně jako předešlý mazlíček, i ona dávala přednost polehávání a tulení před jakoukoliv aktivitou.

„Uklidils po ní?“ zeptal jsem se bráchy.

„Ups,“ vypadlo z něj. „Udělám to po snídani.“

„Snad ještě v tomhle století,“ podotkl jsem rýpavě.

Muzika se nechala Martinem pohladit, než to zapíchla v malém pelechu za ledničkou. Stočila se do klubíčka a začala vrnět. Jak málo jí stačilo k radosti.

„Ráno měl na stole zase poloprázdnou láhev,“ oznámil mi Martin a já se s plnou lžící zasekl těsně před ústy.

Od chvíle, co tátovi přidělili ten mediálně sledovaný případ domnělého sériového vraha, co zabíjí teenagery podřezáním zápěstí s pytlem na hlavě, se chodil domů jenom vyspat, a i když se z kanceláře vracel po desáté večer, stejně se zavřel ve své pracovně, kde do zblbnutí pročítal výpovědi svědků nebo si prohlížel fotografie z místa činu. Usilovně pátral po jakékoliv indicii, střípku, který chyběl, ale byl nezbytný k tomu, aby se posunul dál. Často přitom pil whisky nebo pivo, několikrát se stalo, že jsme s Martinem objevili prázdné láhve za pracovním stolem. Táta se mi kdysi svěřil, že už dřív míval problémy s alkoholem, neřízeně se opíjel a to se podepisovalo jak na jeho fyzickém a psychickém stavu, tak i na jeho schopnostech důkladně pracovat.

„Je teď pod velkým tlakem,“ řekl jsem, ale v mozku mi udeřil varovný gong. Chtěl jsem ho na to upozornit, říct mu, že si s bráchou děláme starosti, ale často přijede až v době, kdy spím, a je pryč dřív, než vstanu.

„Měl bys s ním promluvit. Na tebe dá víc.“ Zaslechl jsem v tom lehký závan závisti.

„Nemám moc kdy. Jak to bude možný, hodím s ním řeč. A za dva týdny už přijedou babi s dědou.“

„Jo, a taky fúrie Linda a tátova sestra. Taťka se určitě těší.“

„To jo, asi jako na kolonoskopii,“ podotkl jsem a křupal cereálie.

„Není na tebe náhodou pořád naštvanej za tu rvačku?“ vyzvídal brácha.

„Už je to v pohodě,“ ujistil jsem ho, ačkoliv sám jsem si tím tak jistý nebyl.

„V kolik vlastně na tu párty jdete?“ změnil jsem téma.

„Dan tam chce být mezi prvníma, takže už v sedm. Pomůžeš mi pak s kostýmem?“ zeptal se.

„Ještě si to rozmyslím,“ přepnul jsem do vyladěného mixu nevrlosti a dotčenosti. „Pořád jsem nasranej.“

„Tak to je v prdeli,“ přitakal jsem posměšně. „Co jenom budeš dělat?“

„Tys ji koupil, že jo?“

„Vole!“

Table of Contents

Část první

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3