hájemství

příběh kluka z pohřebky

Text © Daniel Krejčík, 2024

Cover Photo © Michaela Škvrňáková, 2024

Photos © Michaela Škvrňáková, archiv Daniela Krejčíka, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5637-4

Obsah

01/ Popravdě?

02/ Casting na životní roli

03/ Generace první a druhá: Od nepaměti do morku kostí

04/ Generace třetí: Babička drsňačka

05/ Generace čtvrtá: Jak vám táta navaří, tak vám pak taky ustele

06/ Romeo namol a Julie brečí

07/ Generace pátá: Já?

08/ Jestli mě máš rád, napiš mi do téhle knížky

09/ Moje Pohřebácká pohádka

10/ Kdo koho vycpe!

11/ Dokud je komu

12/ Taková normální rodinka

13/ Jak Bóřa viděl mrtvolu

14/ Odteď je to jinak

15/ Být někým jiným

16/ Půjčovna životů

17/ Umírající labuť

18/ Kam čert nemůže, tam nastrčí…

19/ Pobřežní hlídka

20/ Lucku Vondráčkovou a půl pohřebky k tomu

21/ Poprvé

22/ Když miluješ...

23/ Hájemství

24/ … necháš jít

25/ Ze srdce

26/ Nahoru, dolů, ani nevím jak

27/ Láska versus smrt

28/ Máma proti nenávisti

29/ Zlom vaz

30/ Srdce na křídlech vlaštovky

doslov/

poděkování/

Věnováno všem rodičům, kteří nechají své děti jít vlastní cestou.

Hlavně těm nejlepším.

Těm mým.

„Říká se, že to, jaké máte dětství,

se na vás v dospělosti dost podepíše.

Na mně se to teda podepsalo.“

/Duncan Macmillan: Všechny báječné věci/

01/ Popravdě?

Zazvoní mi telefon.

Na displeji se objeví neznámé číslo.

Je mi třicet, jsem herec. Kromě toho, že jako herec hraju divadlo, dabuju filmy a natáčím do televize nebo kin, tak samozřejmě hlavně čekám na to, až mi zazvoní telefon z neznámého čísla. Když se objeví neznámé číslo na displeji telefonu, správný herec ho vždycky přijme. Ať se děje, co se děje. Naděje, že nám volá někdo z Hollywoodu a nabídne nám hlavní roli v remaku Titanicu, není nikdy u ledu.

A teď se to děje!

Vydýchám se, zasoustředím se na své přání a přejedu prstem po zeleném sluchátku.

Hovor přijmu.

Na druhém konci se ozve: „Dobrý den, pan Krejčík? Tady Bohumila Vrtichvostová z časopisu Tvoje zdraví, neměl byste chvíli na malý rozhovor? Zajímá nás hlavně vaše práce, ale ráda bych vás našim čtenářům i trošku představila. Popovídali bychom si o vašem dětství, nějakých vtipných historkách z natáčení nebo o tom, jak jste začínal. Prostě takový milý rozhovor do vánočního čísla. Takový příjemný profilový rozhovůrek. Našel byste chvilinku?“ ozve se medový ženský hlásek.

„Já nevím, jestli se moje dětství úplně hodí do vašeho časopisu. Natož do vánočního čísla,“ odpovím dost upřímně s lehkým zklamáním, že Hollywood teď zase volá nejspíš někomu jinému.

„Nebojte, já z vás nebudu tahat žádné intimnosti. Chci jen napsat něco hřejivého, takhle hezky na svátky. A navíc… jste jediný, kdo mi ten hovor dneska zvednul. Já už potřebuju něco napsat, ať mám hotovo a můžu si vzít před Vánoci alespoň na dva dny volno a vrhnout se na cukroví,“ přemlouvá mě.

Jedním z mých hlavních charakteristických rysů je to, že jsem hodnej. Představím si v ten moment místo Bohumily svoji maminku, jak žalostně bojuje o volno před Vánoci, aby měla čas na pečení cukroví. V těchhle předvánočních dnech se pečení cukroví svou důležitostí rovná výzkumu léků proti obezitě. Jsou přece Vánoce, pomyslím si v duchu a souhlasím s rozhovorem. Nechci si vzít na triko, že rodina Vrtichvostových nebude mít napečeno kvůli tomu, že jejich máma Bohumila ještě v předvečer Štědrého dne loví oběť pro svůj rozhovor, který musí odevzdat Tvému zdraví na oltář lifestylové žurnalistiky.

„Vy jste zlatíčko, že jste si na mě udělal čas. A když jsou ty Vánoce, tak já se vám aspoň revanšuju tím, že vám dám na rok předplatné našeho Tvého zdraví grátis, pokud náš časopis ještě doma neodebíráte.“ Bohumila velkoryse rozdává časopis, o kterém jsem nikdy neslyšel.

„Neodebíráme, ale…“

„Tak já si zapnu nahrávání a začneme polehoučku, tak obecně…,“ skočí mi do řeči a pro čtenáře Tvého zdraví zapíná diktafon. Pokládá mi košatou první otázku: „Pane Krejčík, Vánoce jsou především svátky pohody. A pohoda je půl zdraví. Proto si ji teď společně pojďme navodit. V tomhle období, kdy trávíme čas se svými nejbližšími, se svou rodinou, jsme pospolu, sbližujeme se, papáme, zpíváme, tak jistojistě i vzpomínáme. I já bych teď s vámi ráda zavzpomínala. Jak jste jako malé děcko trávil nejradši čas se svými rodiči?“ ptá se bezelstně Bohumila, nadopovaná reklamní vánoční pohodou.

„Popravdě?“ naposledy se varovně ubezpečím.

Bohumila, která o mně evidentně neví vůbec nic, krom toho, že na vánočním večírku časopisu Tvoje zdraví od nějakého kolegy ze spřáteleného plátku vydyndala výměnou za panáka griotky moje číslo, když jí řekl, že patřím k těm hercům, co ještě pořád zvedají neznámá čísla, protože čekají na Hollywood, netuší, jak má na mou otázku honem rychle reagovat, a tak jen zopakuje: „Popravdě a s humorem!“ a zvonivě se zachichotá, jako by sežrala rolničku. „Tak povídejte.“

„Jako dítě jsem nejradši trávil čas s tátou tím, že jsem mu pomáhal navlíkat nebožtíkům ponožky,“ odpovím tedy popravdě.

„Ehm, cože?“ zarazí se Bohumila.

„No ano, měl jsem to rád. Byli jsme u toho spolu, byla pohoda. A abych k tomu teda ještě doplnil něco humorného, tak za normální ponožky jsem vždycky dostal desetikačku, ale za prstové ponožky dvacku, si představte.“ Nadruhé straně zavládne ticho, a tak pokračuju: „No a když jste to vánoční číslo, tak za ty vydělané peníze jsem mohl rodičům k Vánocům koupit dárky. Třeba prášky na tlak, když byla zrovna sezona infarktů. Byl to takový můj projev lásky, aby věděli, že mi na nich záleží,“ pokusím se trochu se naladit na vánoční notu, aby si Bohumilini čtenáři Tvého zdraví přišli na svý.

Na druhém konci je furt ticho.

„Nějaká další otázka?“ snažím se v hovoru nějak pokračovat.

„Tak za tohle by mě šéf zabil,“ ozve se po dlouhé odmlce Bohumila.

„Tak ať nám pak váš pan šéf zavolá, až vás zabije.“ Pokusím se dostát jejímu požadavku a odpovědět i s humorem, ale než větu dokončím, ozve se v telefonu tón, který oznamuje, že moje spojení s Tvým zdravím bylo přerušeno.

Bohu to vzdala. Čekala historky o tom, jak jsem chtěl být popelář, a ne, jak jsem navlíkal mrtvolám ponožky.

Na chvíli mě mrzí, že nemůžu o našich a o svém dětství vyprávět.

Ale pak mě napadne, že kdybych u nás doma v pohřebce dal k Vánocům komukoli předplatné časopisu Tvoje zdraví, dostal bych za to tak maximálně takový pohlavek, až by nám spadly urny z poličky.

Čtení, jako je Tvoje zdraví, je u nás doma v pohřebce stejně zakázaný.

Jenom to kazí lidi.

Nebo hůř − léčí.

02/ Casting na životní roli

Já na mou duši nevím, jak jsem si vybral tenhle svůj život.

Existuje spousta teorií o tom, jak se duše dostávají nasvět, vybírají si těla, rodiny, osudy. Spousta filozofů se kolem toho nejednou pohádala nebo aspoň porvala u piva v hospodě, ale zatím na to nikdo nepřišel s absolutní jistotou. A vzhledem k tomu, že nikdo neví, jak to na beton je, může si každý ten svůj předstartovní čas před životem představovat jinak.

Já si to ve svém případě představuju jako casting.

Casting na osud.

Hned vysvětlím.

Představte si, že jste v úplně přeplněné čekárně. Jste tam vy a řada dalších uchazečů, kteří všichni vypadají líp a zajímavěji než vy. Dostanete přidělené pořadové číslo, které si přišpendlíte na sebe, a čekáte, až na vás přijde řada a dostanete se před režiséra, producenty, scenáristy a ostatní tvůrce, abyste se jim ukázali a oni se rozhodli, jestli se jim prostě na nějakou roli hodíte.

V čekárně na tenhle casting je narváno. Zájemců je rovný bambilion. Takže čekáte dlouho.

A aby vám to utíkalo, krátíte si čas tím, že vyplňujete dotazník, kde je něco okolo jednoho nekonečna možností, týkajících se života na světě.

Dotazník je jako neomezený supermarket nejrůznějších voleb. Naskladněno je v něm všechno a pořád. Můžete si v něm vybrat cokoli − dobu, ve které se narodíte, barvu očí, vlasů, výšku, (váhu ne), všechno, co budete mít rádi − jestli budete spíš na psy, nebo na kočky, jakou hudbu budete poslouchat, oblíbenou barvu, knížku, film, taky na co budete mít talent, v co nebo v koho budete věřit, nejzajímavější místo, kam se budete chtít podívat, kde budete bydlet, jestli doma chcete mít vanu, sprchu, nebo jestli vám stačí někde za osadou vodopád, pak také, v jaké rodině byste chtěli žít, koho chcete potkat, kolikrát se zvládnete zamilovat, jestli chcete život strávit spíš v teple, nebo v zimě a tak. Střídáte v nabídce všemožné i nemožné eventuality, nejrozcapenější přání, nejdobrodružnější rozhodnutí i ty nejdůležitější volby. Víte, že musíte zaujmout.

Podobné dotazníky s informacemi o sobě vyplňují na castingu všichni začínající herci. Aby mezi všemi ostatními zaujali, dost často každý druhý zaškrtne, že má řidičák na kamion, absolvovaný kurz potápění se žraloky na volném moři a jeho znalost švédštiny je samozřejmě na úrovni rodilého mluvčího. Prostě chcete na svět, takže zaškrtnete co nejzajímavější věci a čekáte, že vás to v tu ránu vystřelí mezi favority na roli snů − tenhle osudový dotazník v castingu na biják Život funguje stejně.

V době, kdy ho vyplňujete, ještě nejste člověk.

Jste lidská duše.

Představuju si duši jako velkou bublinu, která nemá žádný jasný tvar, barvu, vůni, ale ani paměť a svědomí. Možná má na sobě nějaké šrámy, pokud se na svět vrací už poněkolikáté. Ale nemá oči, aby je na sobě viděla. Možná je úplně špígl nígl neposkvrněná, protože jde na svět poprvé.

Já nevím, jaká já jsem byl duše, když jsem dělal tohle svoje současné rozhodnutí.

Když zavřu oči a snažím se si sám sebe na tomhle konkurzu jako duši představit, vidím dost neforemnou bramboru. Vznáší se trochu neohrabaně. Barvu má narůžovělou, což moc nedává smysl, ale minimálně to vysvětluje, že dnes je růžová mou nejoblíbenější barvou. Přijde mi, že je v ní hodně lásky, jemnosti, zdrženlivosti, ale zároveň taky zábavnosti. Nevím, jestli jsem velká, nebo malá duše − nemám páru, jestli mají duše stejné konfekční velikosti jako lidé, ale i přesto si dovolím tvrdit, že moje duše není rozhodně velikosti S. Myslím, že jsem dost velká duše, prostě už tak z podstaty.

Každopádně kdybych si měl jen představit, jak probíhal její casting na život, jsem rád, že jsem u toho ještě nebyl. Myslím, že moje duše si ráno před tím, než se vypravila na casting, dala ke snídani vtipnou kaši, panáka na kuráž a k němu kafe, aby to nevypadalo divně, oblékla se v duchu zlaté éry emo, aby byla zajímavá, a vyplula si. Po tomhle ranním kombu si to určitě dost sebevědomě štrádovala s vyplněným dotazníkem z čekárny do castingové místnosti.

Ve světlém ateliéru s dominantní kamerou uprostřed si má duše jako první všimla skupinky důležitě vyhlížejících lidí. Každý je jiný, dohromady ale působí nebezpečně kreativně.

Prvně přišla do kontaktu s castingovou režisérkou, která musí duši na casting pozvat, aby se vůbec mohla o život na světě ucházet. Je to osoba budící přirozenou autoritu, ale nevypadá úplně nepřátelsky. Té se taky odevzdává vyplněný dotazník. Vedle ní seděla velmi elegantní osoba, dobře oblečená, ze které snad jde na první pohled přečíst jenom to, že kdyby hrála poker, bude po čertech za vodou − to je producent, ten bude celý dušin filmový život na zemi platit, bude zodpovídat za to, že to bude život, co osloví co nejvíc lidí kolem a on na něm neprodělá gatě, natož nepromarní život. V koutě se krčil někdo, kdo dělal, jako by tam vůbec nebyl. A když kdokoli kdykoli dělá, jako by tam vůbec nebyl, tak to si pište, že k tomu má zrovna ten někdo vždycky dost pádné důvody, proč by tam právě on měl v ten moment být. Tenhle tichošlápek je někdo, kdo je schopný duši ze života udělat peklo jen proto, aby to co nejvíc lidí pobavilo, poučilo nebo je zvedlo ze židle. Je to někdo, kdo klidně nechá člověka přejet metrem v Brně jen proto, aby mohla na jeho místo přijít nějaká nová postava. Je to scenárista. A pak je tu ten nejvyšší. Muž, co má rozcuch, velké brýle, pruhované tričko, vrásky na čele a trůní si na židli, která připomíná tu rybářskou. Režisér. Ten má duši vždycky po dobu jejího životního filmu dokopat k co nejlepšímu výkonu. Takže je schopný se k ní chovat ještě laskavěji než porotci v Peče celá země, ale současně i jako zubař, kterému se může kdykoli zachtít vyčistit komukoli kanálky bez umrtvení. U režisérů jeden nikdy neví, ale důležité je, že se jim musí věřit.

Kouzlo obsazování prý tkví hlavně v tajemství.

Já nevím, co tam moje duše předvedla, co ale vím, je to, že tu roli dostala.

Dostala roli mě.

A v mém životě je to pochopitelně ta hlavní role. Životní role.

Podle jejího výkonu před touhle skupinkou se natáčí celý můj život.

Zatím o něm vím hlavně to, že když do mě mou duši obsadili a nastínili jí, o čem náš životní film bude, kde se bude odehrávat, jaké budeme překonávat překážky, koho potkáme a co si z něj máme přinést za poselství, jen tak pro sebe si poznamenala: „No, tak to teda abych zlomila vaz.“

Tohle přání vlastního neúspěchu se běžně používá kvůli pověře, že když si mezi sebou lidi popřejí nahlas štěstí: Ať ti to dobře dopadne!, přijde místo očekávaného úspěchu studená sprcha a v tu ránu se válíte na zemi se zlámanou nohou po slupce od banánu. Tak si místo toho přejí: Zlom vaz! a doufají, že jim místo úrazu přiletí do ruky z nebe spíš banánek v čokoládě.

Akorát teď nevím, jestli moje duše pravý význam zlomvazu před vstupem na svět znala, nebo jestli se ten vaz opravdu vydala vědomě si zlomit, když si vyslechla, co všechno ji v životě čeká.

Naše společná pouť se totiž točila hlavně okolo místa, kde když už se objevil nějaký zlámaný vaz, byl zlámaný doslova.

Říká se, že dobrý začátek vždy vede k dobrému konci.

Tak tedy od začátku.

… nebo v tomhle případě spíš… od konce?

03/ Generace první a druhá: Od nepaměti do morku kostí

Existují statisíce životních koučů, psychologů a autorů motivačních knih, kteří se nám denně vrtají různými kanály do života a radí nám, jak správně máme ten náš život žít.

Ale existuje vůbec někdo, koho zajímá, jak správně umřít?

My se tomu u nás v rodině věnujeme už skoro sto let.

Věnovat se smrti, starat se o zemřelé a pomáhat pozůstalým byla v mojí rodině hlavní témata po několik generací.

První doložená zmínka o naší rodinné tradici je z roku 1930, kdy moje praprababička Stázka Zakouřilová byla v Sobotce jmenovaná hrobnicí a strojičkou mrtvol. Tenkrát ve třicátých letech to pro ženy nebylo až tak běžné povolání. I ona se k němu dostala víceméně náhodou.

Stázka byla původně zahradnice. Zahradníci na malých městech se často věnovali tomu, že zákazníkům krom zahrad pomáhali sázet i hroby. To znamenalo vytyčit na hřbitově dotyčnému místo na hrob či hrobku, okolíkovat ho, vykopat díru a pak ho postavit z kamenů a vyzdobit květinami. Vybíral se náhrobek, kamenný rám a krycí deska na zakrytí jámy. Když na desku nezbylo, nemusela se použít. Orámovaný prostor na hrob se pak osázel pouze rostlinami. Buď se dal vysázet jako ohraničení, nebo se z malých kytiček vysázel krátký vzpomínkový text. Hroby se sázely hlavně co nejnenáročnějšími rostlinami – pro případ, že by tam ostatní přestali za zemřelým chodit. Nejoblíbenější byly rozchodníky nebo netřesky, které toho potřebují tak málo, jako by ani nebyly živé. Ty se pak doplňovaly ještě bylinkami, které dokázaly celý hřbitov díky svým malým kvítkům pokrýt kobercem něhy, ale zároveň v téhle přestupní stanici ze světa živých do neznáma svou vůní pomáhaly rozptylovat smutek, a podporovaly tak pozůstalé při návštěvách. Vybíraly se byliny, které tlumily bolesti hlavy i srdce − tymián, mateřídouška a šalvěj.

Stázka, ač zahradnice, neměla na růžích ustláno. Brzy se zamilovala, otěhotněla, ale chvíli nato se její milý upil a jí po něm zůstal syn Kája. Dřív než se mohla něčím stát, stala se svobodnou matkou, samoživitelkou. A tak se musela hodně otáčet, aby je uživila. Mezi válkami nebylo peněz nazbyt, takže ani zakázek na zahrady. Proto její prací hlavně bylo sázet hroby. Nových hrobů totiž po první světové válce vyrostla spousta. Nejprve na ně sázela jenom květiny, ale když potřebovala peněz víc, začala kopat jámy, a postupně dokázala s pomocí postavit i celý hrob.

Ráno vstala a šla na hřbitov, kde byla až do doby, než hřbitovní správce přišel na noc zamknout hlavní bránu. Často si od něj klíče půjčovala, aby mohla práci dodělat. Výměnou za to mu slibovala, že vždy před odchodem domů celý hřbitov zkontroluje a zjistí, jestli jsou už všichni živí doma. A také si vzala na starost, že obejde hroby, jestli někde nehoří nebezpečně blízko věnců svíce tak, aby hrozil požár, zkontroluje petlici na tamní márnici a vyprovodí doktora, co prováděl v márnici úředně nařízené pitvy.

Tenkrát se totiž v Sobotce pitvalo přímo v márnici. Lidé často umírali doma, do nemocnice se před smrtí nedostávali tolik jako dnes, takže když někdo zemřel, putoval ze svého příbytku rovnou do hřbitovní márnice. Už tenkrát ale bylo nařízeno tělo před uložením do země ohledat lékařem, který musel zkonstatovat smrt. Pokud se ovšem objevily jakékoli nejasnosti kolem úmrtí, nařídil provést na zemřelém pitvu, aby se zjistilo, zdali ze světa neodešel cizím zaviněním nebo jestli netrpěl nějakou nakažlivou chorobou, ať už to byla spavá nemoc, nebo tetanus, která by mohla ohrozit město.

Maloměstští lékaři jezdili provádět pitvy hlavně večer − přes den se věnovali živým, s přicházející tmou mrtvým. V márnici se nacházel oválný stůl s dírou uprostřed, odkud měla odtékat z pitvaného těla krev. Ta se pak musela vynášet v kbelících z márnice ven. To doktora samozřejmě zdržovalo. Takže když si všiml, že je na hřbitově ještě Stázka, která čeká, až bude pan doktor s pitvou hotov, nabídl jí přivýdělek. Aby se dostala ze hřbitova co nejdřív domů za svým malým dítětem a nemusela na doktora kvůli zamykání hřbitovní brány čekat dlouho do noci, dostala od něj nabídku. Navrhl jí, že mu může při pitvách asistovat − čistit nástroje, vynášet v kbelících krev zemřelých a po pitvě mu ještě pomoct tělo obléknout zpátky do šatů, do kterých je před odvozem do márnice oblékali pozůstalí nebo pohřební zařízení ve městě. Za to od něj může dostávat pár drobných za výpomoc, které se jí jako samoživitelce určitě budou dost hodit. Souhlasila.

Když pak zemřel tehdejší správce hřbitova, na soboteckém úřadě se rozhodlo, že jeho pozici převezme Stázka. To bylo tehdy velmi netypické, správci hřbitovů a hrobníci byli povětšinou muži. Dost často jim sice pomáhali členové jejich rodin, ale tím, kdo ručil městu a všem jeho obyvatelům za to, že hřbitov bude v dobrém stavu a v bezpečí před zloději, rozkradači hrobů a vandaly, byl tenkrát muž. V Sobotce ale o Stázce nikdo nepochyboval − pro většinu Soboťáků byla už tenkrát ztělesněním duše jejich hřbitova. Návštěvníci hřbitova ji tam potkávali denně. Stázka si se všemi povídala a pomáhala jim se vším, co na hřbitově potřebovali. Zároveň už všichni věděli, že Stázka pomáhá lékařům s pitvami, a tak jí začali nosit oblečení pro své mrtvé, až je bude po pitvách strojit v márnici, nebo také drobnosti, co chtěli vložit do rakví jako talismany pro život po životě. Byla pro ně ženským ztělesněním Charona, který převážel v antické mytologii mrtvé na druhý břeh. Minimálně měl Charon pro Soboťáky její tvář. V roce 1930 ji tedy město jmenovalo soboteckou hrobnicí a strojičkou mrtvol.

Hrobnice

Dnešní ženy se nevyhýbají žádné práci a namnoze vykonávají i ty, jež byly ještě donedávna svěřovány výlučně mužům. Jsou již samostatné řeznice, montérky, pokrývačky, a teď k nim v Sobotce přibyla i hrobnice. Anastázie Zakouřilová po smrti svého muže kope již sedm let sama hroby, holí a strojí nebožtíky, krátce vykonává všechny práce s tímto povoláním spojené k obecné spokojenosti. Dosud hrobničila pod firmou městské hřbitovní správy. V těchto dnech však městská rada v Sobotce vyřídila kladně její žádost a potvrdila ustanovení Anastázie Zakouřilové ve funkci hrobníka se všemi právy a povinnostmi.

/úryvek z novin, rok 1930/

Ze svobodné matky, na které se tehdejší společnost koukala skrz prsty, se stala ženou, za kterou přicházeli lidé v nejtěžších chvílích, aby vyprovodila jejich milované. Spousta samoživitelek na začátku minulého století dřela bídu s nouzí, poté co jim muži umřeli ve válce a ony se musely postarat o sebe a své děti. Stázka se ale rozhodla tomuto osudu postavit tváří v tvář. Brzy se stala nepostradatelnou součástí života všech svých sousedů. Spolupracovala jak s pozůstalými, tak se Službami města Sobotka, které tenkrát jako v každém městě musely zprostředkovávat coby komunální službu i pohřebnictví. Své práci byla celý život vděčná. Za respekt, který díky ní všude kolem sebe získala. Práce se smrtí se stala celým jejím životem. A v tom vychovala i svého syna Karla.

Karel s maminkou vyrostl na hřbitově a pomáhal jí. Život, který spolu vedli, stejnou měrou s živými i s mrtvými, mu odmala připadal normální. Když dospěl, převzal od maminky klíče od hřbitovní brány a k tomu se nechal zaměstnat u městských služeb jako pohřebák. A tím propojil to, co jeho maminka dělala pro lidi po svém, s úřední městskou službou.

Pohřební služby pro všechny byly vcelku novinka. Ještě na začátku dvacátého století se totiž pohřební rituály u obyčejných lidí odehrávaly hlavně v domech zemřelých, starali se o ně příbuzní, žádná služba.

Rituál po odchodu měl několik kroků. Když člověk vydechl naposledy, otevřeli pozůstalí nejprve okno, aby jeho duše měla volný přístup k nebi. Nejstarší člen rodiny zatlačil mrtvému víčka, ženy tělo omyly vlažnou vodou, zabalily do bílého rubáše a vedle jeho hlavy se zapálila svíčka − hromnice. Co nejdřív se přivolal lékař a poté, co zkonstatoval smrt, se tělo mrtvého přesunulo z postele na prkno a odvezlo do márnice. Pozůstalí se do té doby u mrtvého modlili za jeho duši a na kostele nechali rozeznít zvon umíráček.

Od truhláře se koupila rakev, v márnici pak strojička mrtvol připravila tělo na pohřeb. Převlékla ho do jeho šatů, upravila a složila mu ruce na prsa. Samotný pohřeb si obyčejní lidé často připravovali sami. Smuteční obřad vypadal většinou tak, že se příbuzní a přátelé sešli v domě zemřelého, v ten den se mu říkalo dům smutku. Tam se předtím přeneslo z márnice připravené tělo v rakvi a sundalo se jí víko, aby se mohli všichni blízcí pomodlit u otevřené rakve. Připravilo se malé pohoštění, kdy i v těch nejchudších rodinách se servíroval alespoň chléb a kořalka. Pak přišel kněz, který zavřenou rakev vykropil svěcenou vodou. Následně ji čtyři přítomní muži zvedli a vynesli ven na vůz nebo na máry. Při vynášení mrtvého z domu bylo zvykem dotknout se rakví třikrát prahu na vyjádření lítosti či rozloučení. Následně už se rakev nesla s průvodem buď do kostela na zádušní mši, nebo na hřbitov, kde se spustila do předem vykopané jámy od hrobníků. Po spuštění rakve do hrobu vhodil každý přítomný na rakev tři hrstky hlíny. Všichni se pomodlili, farář pronesl poslední slova a hrobníci začali rakev zasypávat hlínou. Následně se všichni společně vydali na kar, smuteční hostinu, ať už do hospody, nebo do domu smutku, kde vzpomínali na zemřelého. Podávalo se to, co měl zemřelý nejraději, pivo, kořalka, maso či buchty. Z toho, co zbylo, se chudým rozdávala almužna.

Nový způsob pohřbívání byl úzce spojený s úbytkem církevních pohřbů a se vznikem pohřbů ohněm − kremací. Ta byla od konce 19. století hodně propagovaná, církví však nepříliš vítaná. Když někdo stál o pohřeb ohněm, jak se tomu tenkrát říkalo, znamenalo to změnu celého obřadu. Lidé si ho začali dělat po svém − bez církevních zvyklostí a rituálů. Pořádali rozloučení bez přítomnosti mrtvého těla, které se odvezlo do krematoria, kde se spalovalo. Urna s jeho ostatky pak přišla někdy až za několik týdnů. Zařizování svozů těl do krematorií a následných rozvozů uren k pozůstalým vedlo ke vzniku nových služeb, jež se měly o všechno postarat. A když už se staraly o těla spálená a zařizovaly jim důstojná rozloučení, přidaly se po čase i všechny ostatní druhy rozloučení, které si předtím lidé pro své blízké zařizovali sami.

Z rituálních církevních pohřbů se často stávaly oslavy života a modlitby začala čím dál víc nahrazovat potřeba připomínat si zemřelého vším, co měl rád. Civilní pohřeb umožňoval vše, až po ty nejroztodivnější věci.

Pohřby se měnily a ve městech začaly vznikat první pohřební služby. A v nich bylo najednou místo pro spoustu pracovních příležitostí − od těch pro ty, co těla sváželi, až po ty, kdo s pozůstalými sepisovali jejich přání ohledně toho, jak má vypadat rozloučení. S tím souvisela poptávka po dalších řemeslech − od truhlářů, co vyráběli nejrůznější typy rakví, uměleckých kovářů, co vyráběli urnové vázy, vozatajů, co půjčovali koně k pohřebním kočárům, přes smuteční kapely, co hrály zemřelému i jiné písně než jen ty kostelní, po řečníky, co na pohřbech o zesnulém mluvili, až po vazače květin, co místa, kde se obřady konaly, zdobili. Jednoduše aby bylo možné splnit přání zemřelého i pozůstalých tak, aby se mohli s mrtvým rozloučit podle svých představ. I Sobotka brzy měla svou vlastní městskou pohřební službu.

A Stázčin syn Karel se v ní nechal zaměstnat. Za ženu si vzal zahradnici Marii, která po tchyni Stázce spolu s Karlem převzala péči o hřbitov. A po nich jejich dcera, moje babička Alena.

A v ní se historie prolíná se současností.

V rodinné tradici pokračuje už sedmdesát let.

Je to Jiřina Bohdalová českého pohřebnictví, nesmrtelná legenda.

Kdyby nesmrtelná teta byla nesmrtelná babička, je to ta moje z pohřebky.