Copyright © Vojtěch Vacek, 2024

ISBN 978-80-207-2271-3

Lidí, zvířat, věcí a příšer

I.

Zde stojí dům,

pod ním kola jako od traktoru

a ještě pod nimi sklep.

Bělostná omítka a ostré hrany prozrazují

nedávné zateplení.

Jen boční strana okovaná pancířem.

Nesmíme opomenout brázdu

spojující dům s horizontem,

širokou jako koryto řeky

pomalu zarůstající plevelem

a břízkami tenkými jako slint.

Zde stojí lezoucí dům.

Ryjící dům obdařený vlastní rozvahou,

vlastním směrem.

Dům bez lidí,

dům člověk.

II.

Spí mezi kuličkami v utrženém hroznu.

Kapky stékají na dno mísy,

rozvíjí se v louži, jako se pupen rozvíjí v květ.

Hledá svůj odraz v hladině,

ale nachází jen bublinovou strukturu hroznu.

Kéž by takhle vypadaly domy, pomyslí si.

Architektura by se měla více podobat ovoci.

III.

Dorostl jsi do svetru.

Naplňuješ jej, jako se plní knedlíky.

Vyjdeš na ulici.

Připlouvají nenápadné pohledy dívek.

Děláš, že nepatří svetru,

ale tobě.

Pomalu míříš zpátky domů.

Po tmavých kostkách se plazí stopy lidí.

Chybí ti odvaha šlapat jen po světlých.

Kdyby tě přistihly spáry,

jistě by ti svetr sebraly.

IV.

Ta tělesa na obloze

jsou mraky.

Berou na sebe podobu

životních cyklů zvířat, věcí a příšer.

Nebojíš se jich.

Víš, že jsou jako včely.

Zasáhnou-li tě,

samy zahynou.

V.

Až přilezou a začnou čmuchat,

měj při sobě mokrý hadr.

Ani se nehni,

jen před sebou lehce vlň hedvábím,

jako bys vábila býka.

Počkej, až se shromáždí,

hypnotizováni vlhkostí a pohyby látky.

Pak si uvědom vodu v sobě –

zmerčí tě.

Vyskočí hbitě v dravé žízni.

Až poletí sosákem napřed,

oviň se muletou jako neviditelným pláštěm.

Nalepí se,

ale než tě stačí vysát,

vsáknou se do hadru.