Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Leoš Kyša, 2024

Cover © Daniel Pocar, 2024

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2024

https://twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5319-2 (ePub)

ISBN 978-80-277-5320-8 (mobi)

Obsah

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

Všechny postavy v tomto příběhu jsou skutečné

a jejich i naše osudy se brzy naplní.

1.

Nečtu esemesky. Číst esemesky je jako používat dálnopis. Když sedím s někým v restauraci a slyším, jak mu pípá esemeska, čekám, kdy z koženého vaku vyloví pěstní klín. Ale Robin esemeskoval jako o život. Naučil se to na konci devadesátek, když dostal svou první nokii. Jezdíval prsty po displeji rychleji než skořápkář ve videích Janka Rubeše a odmítal s tím přestat. Byl esemeskový závislák. Teď mi jich poslal během deseti minut asi dvacet, než mu došlo, že si je nepřečtu, a pípl mi messenger.

„Kunda. Čti zprávy, když jsem na tebe naštvanej!“ objevilo se na displeji.

„Právě je čtu,“ napsal jsem.

„Esemesky, voe.“

Minimalizoval jsem okno facebooku, kde jsem jen tak tupě scrolloval, koukal na rádoby vtipný videa s Číňanama a statusy svých virtuálních přátel o politice, české poště a blížících se prezidentských volbách, otočil se v křesle a vytáhl telefon. Nepřečtené esemesky tam byly asi od třiceti dalších lidí. Něco byly potvrzovací zprávy, něco nezobrazená přání k narozeninám, které jsem měl před dvěma měsíci, a pak cosi, co stejně nikdy neotevřu a je mi to jedno. Kdyby chtěl někdo něco důležitého, jednoduše by se druhý den ozval, co konkrétně a jak nutně po mně potřebuje.

Polovina Robinových zpráv začínala slovy: „Ses posral?“

„Ses posral? Reklama za tři sta táců? Kurva, nemáme na to.“

„Ses posral? K čemu to bude?“

„Ses posral? Fakt ses posral.“

„Ses.“

Poslední esemeska už měla jenom tři písmena. Evidentně byl Robin natolik naštvaný, že zprávu odeslal, aniž by ji dopsal. Nebo si možná myslel, že stačí, aby mi zpráva jenom pípla a upozornila tak na všechny předchozí. Ale mně nic nepípalo. Nesnášel jsem, když mi něco zvonilo nebo cinkalo nebo bzučelo. První, co jsem na novém telefonu vždycky udělal, bylo, že jsem vypnul všechna upozornění. Absolutně a navždy. Teda s výjimkou Karla.

Vytočil jsem Robinovo číslo. Nevzal to.

Robin totiž zase nesnášel telefonování, což bylo pro markeťáka lomeno manažera dost k ničemu. Při řízení firmy o čtyřech lidech to ale ještě šlo. Všichni, s výjimkou mě, totiž esemesky četli.

Kliknul jsem na volání na messengeru.

„Ses posral, fakt.“

Kamera ukázala, jak Robin sedí u notebooku za stolem. Po pravé ruce poloprázdná láhev Old Wellu. Horní polovinu těla měl nahou, na té spodní, jak jsem doufal, aspoň trenýrky. Na devět v noci přijatelný dress code, ale Robin takhle chodil v těch největších pražských vedrech i v kanceláři. Pořád jsem mu říkal, že jestli někdy Marušku nasereme, půjde s tím rovnou do redakce A2larmu a budeme hvězdy dalšího dílu seriálu MeeToo Apoleny Rychlíkové nebo nějaké jiné aktivistické novinářky s kroužkem v nose, i když s výjimkou toho nestandardního dress codu se choval k zaměstnancům vždycky seriózně. Pravda, občas se přitom drbal na koulích. Kromě Marušky jsme ale měli už jenom jednoho zaměstnance na poloviční úvazek, a to byl chlap, takže jeho případné pohoršení by mělo čistě estetický charakter.

„O co jde?“ zeptal jsem se. Robin měl sklony hysterčit, i když nešlo o nic. Poslední měsíce, potom, co nám odešel jeden z investorů, se jeho hysterické záchvaty dostaly do fáze, kdy jsem je přestal vnímat a hlavně řešit.

„O peníze. Nemáme hotový produkt. Žádný zasraný řešení pro koncovýho zákazníka a ty koupíš reklamní prostor. Proč, proboha? Na účtu máme teď už jenom sto táců. Dvě Maruščiny výplaty a hotovo. Nepočítám, že sám nemám na splátku hypotéky,“ dostal ze sebe nakonec.

Oči se mu leskly. Bylo to whiskou. A nejspíš taky tím, v jaké marnosti jsme se ocitli. Robin dřív šéfoval byznys ve velkých korporacích. Prošel AMI, Deloitama, KPMG, znal každý velký zvíře v branži a mohl si vybírat seniorské pozice prakticky v každé zatracené korporaci, která vyváděla dividendy z Prahy do celého světa. Ale pak prohlásil, že ho nebaví říkat dokola „Ano, pane, jistě, pane, kdy vám můžu vlézt do prdele a počkat tam hezky v teple, až dostanu nějaké bonusy a zaměstnanecké akcie, pane?“, a pustil se do našeho startupu. Problém spočíval v tom, že po dvou letech jsme byli pořád start a rozhodně ne up.

„Já jsem žádnou reklamu nekoupil,“ řekl jsem hlasem tak klidným, jak jsem jen dokázal. Pozdvihl jsem přitom teatrálně obočí, abych i nonverbálně zdůraznil, že jde o nějaký nesmysl a on by se tedy mohl uklidnit.

„Uklidni se“ jsem mu ale samozřejmě neřekl, stejně jako bych to nikdy neřekl bývalé manželce. Nic člověka nevytočí tak, jako když mu někdo řekne „Uklidni se“. A Robin byl tak trochu moje manželka se vším všudy. Psal jsem mu častěji než vlastní dceři, hádal se s ním častěji než se svou bývalou a samozřejmě jsem s ním taky nespal.

Takže standardní manželství po dvaceti letech.

„A kde jsou teda ty prachy?“

„Jaký prachy?“ nechápal jsem.

„Tři sta táců, kurva. O nich mluvím celou dobu. Nečetl jsi ty esemesky?“ Celý se zatřásl, takže se buď rozklepal, nebo vzteky bouchl do notebooku a rozvlnila se jenom jeho kamera.

Nadechl jsem se a vytáhl mobil. Otevřel jsem George a počkal, až naskočí. Před několika hodinami z našeho účtu odešlo tři sta tisíc. Respektive nějakých dvě stě devadesát sedm tisíc, což byla asi částka včetně DPH.

„Co to, kurva, je?“

Tohle už jsem pronesl já. Díval jsem se na Robina, který mě sledoval přes obrazovku a nejspíš mu docházelo, že vážně netuším, která bije.

„Na to jsem se ptal Marušky. Zaplatila fakturu za reklamu,“ vysvětloval opatrně.

„Proč? Komu?“

Lapal jsem po dechu. Tohle byl vážně průšvih. Co pro jinou firmu byly drobné, pro nás představovalo likvidační částku. Robin mi neodpověděl.

„Tak ty prachy vrátí. Bez mé nebo tvé autorizace nemůže nic platit, přece,“ zavrčel jsem. Marušku přitáhl Robin ze své předchozí práce.

Bylo jí přes šedesát a v den, kdy odcházel z poslední korporace Robin, Marušku vyhodili pro nadbytečnost, což v překladu znamenalo, že je už moc stará, aby mohla pracovat v sexy nadnárodní firmě, která jde s dobou. Ale účetní to byla brilantní.

„Dostala od tebe e-mail, že to má okamžitě zaplatit!“

Robin, který před chvílí zdánlivě vypadal, že se uklidňuje, na mě zařval tak, že by se to dalo sestříhat a vypustit jako gif s ambicí stát se globálním virálem.

Zavřel jsem na chvíli oči a pak otevřel svůj pracovní e-mail. Rozklikl jsem odchozí poštu. Poslední zpráva pro Marušku byla stará tři dny.

„Nic takového jsem neposlal.“

Robin mlčel.

„Roberte?“ Jeho skutečným jménem, z kterého vznikla přezdívka, již jsme používali už tak automaticky, že většina lidí ani netušila, že se ve skutečnosti nejmenuje jako zbojník z Locksley, jsem mu říkal pouze ve vážných situacích. Pořád na mě jenom hleděl. Měl povislá víčka a unavené oči. Přesto mu v nich obvykle jiskřilo stejné dětské nadšení ze života, jako když jsme se potkali na vejšce a on dělal basáka v kapele Prasečí krev.

Uměl zahrát jenom dvě melodie, což bylo pořád o dvě melodie víc než zbytek kapely, ale balil na to holky jak na běžícím pásu. Na basu a ten svůj kukuč. Jenže každá mladická jiskra se jednou ztratí. Stejně jako jeho vysportovaná postava. Vždycky hrál basketbal a chodil do posilovny, ale teď vypadal dost ochable. Nejspíš nervy, chlast a KFC. Pročísl si rukou vlnku ve vlasech, ohrnul spodní ret, a zaroloval ho pod zuby.

„Přece by mi nelhala,“ odsekl šišlavě a po chvíli normálně dodal: „Tři sta táců navíc není částka, kterou by kdokoliv příčetný defraudoval.“

Pokrčil jsem rameny. Ty prachy z našeho účtu byly fuč. A Maruška tvrdila, že je to za fakturu, kterou jsem jí potvrdil. A já nic nepotvrzoval. A žádná faktura nám přijít neměla. Nebylo moc nad čím přemýšlet.

„Zavolám do banky, aby to stopli,“ řekl jsem.

Robin jen zavrtěl hlavou.

„To jsem zkoušel. Prachy odešly na účet Robinette Lipskie, s. r. o., ať je to, kurva, cokoliv,“ pronesl potichu.

„Kunda,“ vydechl jsem a přejel prstem po mobilu.

„Karle, potřebuji bolt. Tu nejlevnější variantu. Pojedeme na Zvonařku. Adresa k Robinovi.“

AI asistent v mém mobilu jenom odvětil: „Jistě, sire“ a hned nato dodal, že řidič, jehož arabské jméno dokázal vyslovit jenom on, bude dole za čtyři minuty.

Ani jsem se s Robinem nerozloučil. Zaklapl jsem notebook, hodil na sebe mikinu a vyrazil ze dveří. Od pracovního stolu ke dveřím jsem to měl ani ne sedm metrů. Za tohle jednakáká jsem platil dvacet tisíc bez služeb, tedy prachy, za které mohl mít člověk mimo Prahu a Brno slušné tři plus jedna. Když jsem se rozváděl, nabídl mi Robin, abych šel bydlet k němu, ale mně bohatě stačilo, že jsem s ním trávil dny a večery, nemusel jsem ještě noci. Rozvedení jsme byli oba, akorát jeho žena si narazila jeho bývalého kolegu z korporace, který ji odvezl do jednoho ze satelitů za Prahou a pořídil jí dítě, psa, uklízečku a sklony k alkoholismu.

To moje bejvalka dál smrděla na Úřadu vlády, a jestli měla nějaký osobní život, jsem netušil. Stejně jako jsem to netušil o naší dceři, která se k ní nastěhovala, ale většinu času, pokud jsem věděl, trávila po kamarádech a někdy i u mě v tomhle jednakáká. Aktuálně se na zemi a na polním lehátku, který jsem koupil v armádním výprodeji, válel její batoh se zaschlým blátem na většině povrchu a srolovaný spacák začínající páchnout na celý pokoj. Ještěže byl už duben a dalo se větrat ve dne v noci. Alespoň k něčemu to globální oteplování bylo.

×××

„Objevil jsem nové informace o čínských agrodronech. Kolikaminutové shrnutí chcete?“ vybafl na mě příjemný strojový hlas, když jsem se dostal o dvě patra níž.

Karla jsem si vytvořil sám, respektive jsem vykostil jednoho z volně dostupných AI asistentů a udělal si ho po svém. Původně se jmenoval Saturnin, ale míval sklony navazovat se mnou diskuse i v okamžicích, kdy mě slyšeli lidé, co jsme potřebovali, aby si mysleli, že jsem příčetný a má smysl investovat do mé práce, a tak jsem mu nechal původní charakter, ale přejmenoval ho na Karla. Dávalo to smysl už jenom proto, že jsem nechtěl po nikom házet koblihy. Faktem ale je, že tu sluhovskou servilitu odkoukanou z britských detektivek jsem v jeho „genetickém kódu“ nechal.

„Žádné.“

Zdržel jsem se zavazováním tkaniček, takže jsem bral schody dolů po dvou.

„Je to důležité. Podle nich zvládli Číňané to, co vy…“

„Mlč.“

„Ano, pane.“

Karel měl několik úkolů. Kromě toho, že hlídal moje schůzky, životosprávu a pracoval na tom, abych se nezbláznil a nezapomněl na dceřiny narozeniny, spolupracoval se mnou i na vývoji našich služeb, hledal ve všech dostupných zdrojích cokoliv, co se týkalo naší práce, a měl mě informovat o každé novince v téhle oblasti. Teď jsem ale na špatné zprávy neměl vůbec náladu. Číňané vždycky přišli na něco, co nám ještě unikalo, ale pořád tady byly technologické sankce a myšlenka na ně mě dokázala alespoň v tuhle chvíli uklidnit.

„Raději zjisti všechno o společnosti Robinette Lipskie, s. r. o.,“ požádal jsem ho a přeskočil tři schody.

Přitom mi luplo v levém koleni a trochu mě v něm i píchlo. Padesátka na krku a já si furt hraju na teenagera, pomyslel jsem si a opatrně došel ke vstupním dveřím. Bolt už čekal. Dobelhal jsem k němu, pozdravil, a zatímco se rozjížděl, nechal jsem se pohltit nějakou indickou hudbou. O dvě minuty a asi tisíc slov, které zpěvák štěkal do kvílivého rytmu kadencí těžkého kulometu Browning ráže 12,7 milimetrů, později mi zavrněl mobil. Byl to Karel. Nic jiného nemělo vibrace povolené. Mohl se sám ozvat, pokud měl něco za úkol, ale já ho musel přijmout otiskem. To kvůli tomu „sire“. Udělal jsem to. A pak mi došlo, že ho přes hlučnou hudbu odněkud z Bengalúru vážně neuslyším. Přiložil jsem si ho k uchu.

„Zadanou firmu jsem neobjevil. Patrně došlo k chybě při zadání. Můžete, prosím, hláskovat jednotlivá písmena?“

„Naťukám ti to,“ rezignoval jsem a otevřel Karlovo jednoduché rozhraní. Robin mi jméno firmy poslal v jedné z esemesek, tak jsem ji mohl jenom otevřít a zkopírovat.

„Firma neexistuje. Není v obchodním rejstříku. Nikdy nebyla v obchodním rejstříku, není ani na internetu. Nikdy neexistovala,“ pronesl Karel prakticky okamžitě.

„Piča,“ zaklel jsem.

„Mám nějakou vyhledat?“

„Ne, proboha.“

Někdy jsem netušil, jestli si ze mě Karel dělá legraci, nebo ne, ale čím déle jsem s ním komunikoval, tím víc mi připomínal svou původní předlohu Saturnina. Ještě že se žádná má teta nejmenovala Kateřina.

Hlasitě jsem si povzdechl: „Vážně jsme se nechali obrat nejpitomějším scamem, který je starý jako internet sám?“

Ta otázka nemířila na Karla. Vlastně to ani nebyla otázka, jen povzdech. Že je to nejbanálnější scam, mě napadlo hned, ale nějak jsem si to nechtěl připustit. Internet byl naše moře. Vyrostli jsme na něm. S Robinem jsme se seznámili na Hofylandu a až pak zjistili, že sdílíme stejné koleje, četli jsme Svět Namodro, znali všechny memy, které lidi pod třicet nechápali, pokud zrovna nešlo o Svatbu Jiřího Káry, a to poslední, co jsem kdy čekal, bylo, že mě obere takhle debilní scam – náhodná faktura, která přistane v e-mailu.

Jako když člověk ví všechno o předražených hrncích a podvodných zájezdech důchodců a pak si „výhodně“ koupí nože, které se lámou při dotyku se zeleninou, a přitom nadšeně vykládá sousedům, že to byla skvělá koupě a taky si užil tu cestu autobusem na Karlštejn.

„Ne.“

„Co?“

Zápor pronesl Karel. Vzal můj povzdech jako otázku pro sebe.

„Pokud skutečně přišlo potvrzení o tom, že má vaše účetní fakturu proplatit, nešlo o pitomý scam, ale propracovaný podvod. Jedna zpráva přišla na jeden firemní e-mail, druhá vypadala, že přišla z dalšího firemního e-mailu, aby zmátla příjemce první informace, tedy šlo o dva kroky. Většina internetových podvodů spočívá pouze v jednom kroku. Tím je bombardováno území, tedy náhodní hejlové, jak by řekl kdokoliv starší sta let a s minulostí v pražské galérce, v různých zemích a v různých jazycích, a čeká se, kdo bude natolik hloupý, aby bez ptaní a ověřování zaplatil.“

Karel měl samozřejmě pravdu, ale nic z toho mě neuklidňovalo. Pořád jsem si připadal jako pitomec.

„Podívej se, prosím, na dostupné informace o podobných scamech. Klasicky na jejich databázi, policejní zdroje, novinové články a také cokoliv ze zahraničních zdrojů. Já zatím zkusím přežít to indické kvílení.“

„Je to pákistánské kvílení. Konkrétně jde o známého zpěváka romantických písní s nacionalistickým podtextem Nusrata Fateha Ali Khana. Mohu jeho píseň přeložit.“

„Vyser se na to, Karle.“

„Předpokládal jsem to, sire,“ odvětil a konečně zmlkl.

Zastavili jsme na zadané adrese. Nusrat něco dál zpíval o velikém Pákistánu a mně v kapse zavibroval Karel. Měl už hotovo. Já se potřeboval nadechnout čistého vzduchu. Bylo asi deset nad nulou, což mi trochu vyčistilo hlavu. Zmáčkl jsem Robinův zvonek, a když mi zabzučely vchodové dveře, vešel jsem dovnitř.

×××

Všechno tady řvalo: „Máme prachy, vy zmrdi.“ Citlivě zrekonstruovaný dům voněl tak, jako voní čerstvé dřevo, nový nátěr a peníze. Přivolal jsem si výtah tichý jako nezdaněné víno a vyjel do sedmého patra. Robin tu vlastnil mezonet tři plus jedna, který si částečně koupil za prémie ze svých korporátních dobrodružství a částečně financoval přes hypoteční úvěr. Celkem jsem chápal, proč hysterčí, že nemá na splátky. Taky by se mi odsud nechtělo stěhovat.

Od našeho videohovoru si buď natáhl trenýrky, nebo je měl na sobě, bohudíky, celou tu dobu. S ničím dalším se ale neobtěžoval. Vešel jsem dovnitř a pokračoval za ním do pracovny. Měl tam otevřený e-mail, který mu Maruška přeposlala.

Čus, proplať přednostně tu fakturu, co dneska dorazila. Je to výhodný jak prase. Robin je s tím ok. Na zůstatek na účtu nekoukej, zítra přijdou peníze od investora.

Jan

„Vypadá to jako od tebe. Pokud jsi to nebyl ty…“

Robin se po mně podíval koutkem oka, jako by doufal, že se mu ještě na poslední chvíli přiznám. Byl tak nervózní, že se ani nepoškrábal v rozkroku. Konečně jsem se posadil do koženého křesla, které stálo kousek od jeho pracovního stolu. Nad ním na zdi viselo několik cen z Marketéra roku. Nechal si je zarámovat do zlatých rámů. Vedle nich zůstalo prázdné místo s volným háčkem. Býval tam originál od nějakého moderního malíře první republiky. Myslím, že ho střelil, aby měl minulý měsíc na splátku. Radši jsem se neptal. V kapse mi zavibroval mobil.

„To je Karel,“ vysvětlil jsem a prstem přejel po displeji.

„Oceňuji, že na moje esemesky nereaguješ, ale sotva se ti ozve ta umělá kunda, hned ho přejedeš prstem, jako když normální člověk hladí frndu nadržený holky v Blue lightu ve tři ráno.“

Z Robina mluvil vztek, zoufalství a alkohol. Ale měl pravdu. Problém spočíval v tom, že Karel vždycky mluvil k věci a nemusel jsem řešit jeho emoce. Žádné neměl. Loni o tom vyšel velký článek ve Wiredu. Říká se tomu FrAIndship, tedy stav, kdy lidé dávají přednost před skutečnými přáteli svým virtuálním asistentům. Já jsem si Karla modifikoval sám, ale byl z toho hotový zlatý důl pro firmy, které lidem nakonfigurují nejlepšího asistenta a kamaráda pro jakékoliv využití. Ani se pak nelze divit, že k nim mají lidi lepší vztah než k jiným lidem. Bohužel jsme na tuhle vlnu nestihli naskočit a místo toho jenom bastlíme zemědělské drony s umělou inteligencí pro malé pěstitele. A doháníme Číňany…

„Dobrý večer, sire Roberte.“

Karel samozřejmě poznal Robinův hlas. A to, že o něm mluvil jako o umělé kundě, ho neuráželo. Nemělo jak. Byl umělý. A to druhé asi trochu taky.

„Naskenuji ti e-mail, který se tváří, že přišel z mojí adresy,“ řekl jsem a přejel mobilem Robinovu obrazovku.

„Odešel z vaší adresy,“ prohlásil po chvíli Karel.

„Co?“

„Odešel z vaší adresy a následně byl smazán a vysypán z koše.“

„Někdo se mi naboural do e-mailu a ty sis toho nevšiml?“

Karel několik sekund mlčel. Někdy jsem si představoval, že přemýšlí, tedy že vybírá odpovědi, které mě nenaštvou, nebo se možná odpovědět bojí, ale to byla jen klasická lidská reakce na AI, přisuzovat jí lidské emoce a způsoby uvažování. Karel přitom jenom skládal všechny možné varianty a vybíral tu nejlepší.

„Ne. Vypadalo to jako normální přihlášení z vašeho počítače. Heslo bylo správně vyplněno napoprvé.“

„Kdy se to stalo?“

„Včera v sedmnáct hodin a dvacet tři minut,“ odpověděl Karel.

„To jsme byli na večeři s Robinem,“ podíval jsem se na svého parťáka. Konečně se poškrábal na koulích. Z nějakého divného důvodu mě to uklidnilo.

„Ty vole, necháváš si Karla vlízt všude, ale mně neodpovídáš na esemesky?“

Neřekl jsem nic.

„A vybírá ti i holky na tinderu, nebo jenom masturbuješ, když ti říká nějaký prasárny?“ pokračoval podrážděně, ale pak sám sebe zastavil. „Promiň, připadám si jako čurák.“

„Vítej v klubu,“ řekl jsem..

„Konkrétně v klubu, který obsahuje patnáct až dvacet tisíc stejně poškozených, podle mého odhadu,“ vložil se do věci Karel. Ani jeden z nás mu neodpověděl, ale i tak pokračoval.

„O podobném scamu se poprvé zmiňuje losangeleská policie ve svém veřejném hlášení z minulého týdne. O dva dny později přiznal americký poskytovatel firemních e-mailových účtů Firacorps, že se někomu podařilo nabourat do e-mailových účtů jeho klientů a potvrdit podobné žádosti o platbu. Vesměs šlo o malé firmy se zaměstnanci do pěti lidí.“

„Super. Nejsme v tom sami. Ale je nám to k hovnu, protože peníze, počítám, odešly na Kajmanské ostrovy,“ zavrčel Robin.

„Ano, v těchto případech skutečně odešly peníze do daňových rájů na účty, které byly zrušeny během následujících čtyřiadvaceti hodin. Pokud se podařilo dopátrat dalších plateb, tak šlo o řetězec nejméně sedmi bankovních převodů přes různě podezřelé účty po celém světě včetně Česka. Ve vašem případě ovšem nejde o zahraniční, ale tuzemský účet.“

„No jo, to má Kája pravdu. Má to koncové číslo mBank. Ale počítám, že to bude jenom zástěrka a účet zítra taky zmizí,“ předpokládal jsem. Přesto jsem Karlovi zadal, aby mi vytočil číslo jejich nouzové linky pro podvody.

Předtím, než to udělal, oznámil nám ještě jednu věc.

„Jsem jazykový model simulující inteligenci a jedním z mých úkolů je hledat různé pohledy na zadané téma a výsledky porovnávat a předkládat, abych…“

„Vyžvejkni se.“

Zase ten pocit, jako by se odhodlával k odpovědi.

„Předpokládám, že jste seznámeni s konceptem anagramu?“ odpověděl nakonec poněkud tajemně.

„Jo, kobyla má malý bok nebo tak nějak,“ mávl rukou ve vzduchu Robin, jako by chtěl zahnat imaginární mouchu letící kolem jeho hlavy.

„To je palindrom, anagram je…“ opravil jej Karel.

„Přesmyčka,“ vydechl jsem dřív, než stačil Robin po Karlovi něco vyštěknout.

„Název společnosti Robinette Lipskie se dá celkem věrohodně právě jako anagram vyložit.“

„A znamená to?“ povytáhl jsem překvapeně obočí.

Karel se zase jakoby odmlčel a po dramatické pauze řekl: „Polibte si, kreténi.“

2.

Přespal jsem uRobina na gauči. Měl jsem tu vlastní deku ataky kartáček. Ale na ten ráno nezbyl čas. Vstali jsme vsedm avyrazili do banky. Vnoci jsme na helplince strávili asi hodinu, ale nebylo to kničemu. Nejdřív nám jejich hlasový chatbot dlouho nutil nějaké investice, akdyž nás konečně přepojili na skutečného člověka, neuměl nám pomoci. Aani nemohl. Skutečného majitele účtu by nám stejně nesměl říct, tak jsem na něj asi deset minut řval, než jsem si uvědomil, že zavěsil ajá už dávno křičím do mrtvého displeje mobilu.

Naštěstí měl Robin kontakty všude. Pro mBank sice nikdy nedělal, ale pracovala tam ženská, sníž se znal znějaké jiné korporace.

„Máňa je skvělá. Naučil jsem ji všechny manažerský triky. Půjde nám na ruku, uvidíš,“ rozplýval se Robin, když jsme vylézali zauta, apokračoval stím ještě, když jsme stáli na recepci aasi půl hodiny na „skvělou Máňu“ čekali. Nakonec se nad námi slitovala asešla dolů zkanceláří mezi obyčejný plebs, tedy své zákazníky. Nevypadala ale, že by Robina viděla zrovna ráda. Ani nás nepozvala do kanceláře. Přišla atvářila se uspěchaně. Dokonce se ještě před tím, než se sRobinem pozdravila, podívala na hodinky. Měla malé zlaté, počítal jsem, že dost drahé. Lidé shodinkami mě fascinovali víc než lidé, kteří esemeskovali. Nosit vdobě mobilů jiné hodinky než elektronické mi přišlo ještě mnohem víc jako zpravěku, ale chápal jsem, že vjistých kruzích jde ostatusovou záležitost.

„Co pro tebe můžu udělat, že je to tak naléhavé?“

Klepla přitom nervózně podpatkem lodičky opodlahu. Měla béžový kostýmek. Moje bývalka nosila podobné– kalhoty, rozepnuté sako apod ním nějaký top nebo, jak se tomu říkalo, stejné barvy. „Máňa“, nejspíš asi Marie, mohla mít něco mezi čtyřiceti apadesáti. Těžko říct. Ženy vkorporacích se snažily udržovat zdání přesně tohoto věku. Když měly pod čtyřicet, používaly triky na zestaršení, když se blížily kpadesátce, začal divoký (azatraceně drahý) hon za omlazením.

Tohle věkové rozpětí se totiž užen vkorporacích považovalo za ideální pro vysokou kariéru. Mladším nikdo nevěřil, že už mají dost zkušeností, ahlavně se každý bál případného těhotenství, starší byly prostě na odpis. Svět korporací neměl sgenderovými teoriemi nic společného, akdo chtěl uspět, musel se přizpůsobit. Tedy hlavně ženy. Skostýmkem ladily idlouhé hnědé vlasy, jejichž vlnky končily někde na ramenou. Vypadala trochu jako americké herečky zdevadesátkových seriálů, což byl nejspíš taky účel, protože její kolegové zpravidla kulturně aesteticky zamrzli někde useriálu Melrose Place.

Robin roztáhl ústa do širokého úsměvu. Uměl to. Naučil se to vtěchhle korporacích spolu svýrazem „Nic není problém, všechno zařídíme“. Ten byl stejně důležitý jako úsměv asprávný věk.

„Potřebujeme zjistit, komu patří jeden účet.“

Máňa zůstala stát. Ustrnula. Doslova ado písmene.

„Cože?“ bylo jediné, na co se zmohla.

„Já vím, že to asi není jednoduchý, ale…“

„Roberte, je na to zákon. Údaje oklientech poskytujeme jenom na základě soudního rozhodnutí, který dostaneme od policie. Pokud máš nějaký problém, předpokládám, že jsi policii kontaktoval.“

Mluvila sním jako smalým klukem. Tohle moc na „skvělou Máňu“ nevypadalo.

„Na policii máme schůzku za hodinu. Ale víš, jak dlouho jim všechno trvá ajak jsou…“

„Nemohu porušit zákon, Roberte. Myslela jsem, že jsi… no, to je jedno, ale stímhle ti nepomůžu.“

Teprve teď jsem si všimnul, jak vzpřímeně stojí. Jako antická socha. Akorát teda oblečená. Bylo to umění stát vzpřímeně. Většina lidí se přirozeně krčí. Alespoň trochu, aby nevyčuhovali, aby ksobě nepřitahovali pozornost, ale Máňa se toho nebála. Tahle se vkorporaci neztratí.

„Poslal jsem ti esemeskou číslo toho účtu, kdyby…“ nevzdával se Robin, ale když tahle korporátní antická socha rozhodně zavrtěla hlavou, už to nedořekl, ať měl vplánu říct cokoliv.

Vtakových případech se říká, že by se ticho dalo krájet. To mi nikdy nedávalo smysl. Ticho se dalo narušit nějakým zvukem, ne krájet. Ale lidi říkali spousty věci, které nedávaly smysl. Třeba „Dočkej času jako husa klasu“. Nemyslím si, že by husa někdy na něco trpělivě čekala, auž vůbec ne na obilí.

Co se nás týkalo, nám zase nedával smysl ten anagram. Podvody páchali lidi, kteří seděli někde vIndii nebo Číně, vylepšovali finty ataky automatické překlady, ale nedělali si ještě zobětí srandu.

„Je to osobní, pičo,“ řekl mi Robin někdy vjednu ráno, když se mu podařilo vzbudit Máňu adomluvit sní tuhle schůzku, která dopadla asi jako naše podnikání. Napadlo nás, že by to mohla být konkurence, ale náš start up žádnou pořádnou konkurenci neměl. Apro Číňany jsme byli malé sousto.

Nedávalo to smysl. Vůbec nic nedávalo smysl. Ale oto pevněji jsme se vnoci rozhodli, že tomu zkusíme přijít na kloub. Už jenom proto, že to byly naše prachy. Poslední prachy.

Ani jsme se nerozloučili. Robin jen pokrčil rameny avyrazil hlavním vchodem pryč.

„Píča,“ pronesl jsem jeho oblíbené slovo. Zapnul jsem si kabát, který jsem si ani nestihl odložit. Ten Robinův zůstával na něm apořád rozhalený.

Ve vnitřní kapse mu zavibroval mobil.

„Nebuď na ni sprostý. Máňa je super ženská,“ ohradil se. Ani jsem nestačil zaprotestovat, když mi ukázal displej svého telefonu. Ze skrytého čísla přišla esemeska: „Jiří Sivok. Hartigova 7. Všechny prachy zněj jsou ale pryč.“

Docela mě to překvapilo. Máňa působila neoblomně, ale asi nechtěla před lidmi na recepci vypadat jako někdo, kdo porušuje zákony.

„Český účet. Týpek zPrahy,“ shrnul jsem všechno, co jsme věděli.

„Řekneme to fízlům?“

Zavrtěl jsem hlavou. Nemohli jsme říct policii, že známe skutečného majitele účtu. Porušili jsme zákon. Hlavně teda Máňa.

„Musí si to zjistit sami,“ zamumlal jsem avytáhl svůj telefon. „Karle, vyhledej všechno oosobě jménem Jiří Sivok. Na výsledky se tě zeptám sám.“

„Jistě, sire,“ odpověděl azmlkl. Kdybych mu neřekl, že se ho zeptám sám, začal by mi okamžitě vykládat, co objevil. Ale já se nejdřív potřeboval domluvit sRobinem.

Schoval jsem mobil zpátky do kapsy avyrazili jsme pomalou chůzí od banky směrem knejbližšímu metru.

„Zkusím na tu adresu zajet,“ řekl jsem nakonec.

„Apolicie?“

„Vyřiď to snimi sám. Jsi koneckonců většinový vlastník firmy.“

Robin si jen povzdechl aotočil se kobří budově banky. Ze všeho toho skla achromu na nás zíral vrchol kapitalismu. Amy vtuhle chvíli stáli na jeho dně. Myslím, že Robin sám ztoho cítil trochu tíseň. Dobrovolně odešel zjeho horních pater, aby se postavil na vlastní nohy, ateď nám ty nohy někdo šeredně podrazil. Byl jsem na tom podobně, ale já se věnoval designu umělé inteligence avždyckyjsem věděl, že jsem jenom dílčí částí většího systému, kde jsemsnadno nahraditelný.

„Co když je to moje bejvalka?“

Zavrtěl jsem nechápavě hlavou.

„Proč, proboha?“

Jen dlouze vzdychl.

„Nevím, jenom uvažuju. Jedna věc je scam, druhá udělat znás přitom pitomce.“

Měl samozřejmě pravdu. Probírali jsme to už vnoci ana nic nepřišli. Stejně jako jsme nepřišli na to, kdo to řekne Dejčmarovi, našemu jedinému investorovi. Byly to jeho prachy, které jsme si nechali ukrást.

„Jdi na tu policii. Pak se srazíme ve firmě. Já zavolám Marušce, aby hlásila každý další e-mail, jo?“

Na to nic neřekl, tak jsem ho opustil acestou vytočil Marušku.

×××

Vrazil jsem si do uší sluchátka, aprotože jsem nesnášel lidi, kteří telefonovali na ulici nahlas, našel jsem si prázdné místo. Po deseti minutách Maruščina pláče avzlyky přerývaných omluv za to, že zaplatila tu zatracenou fakturu– amého neustálého ujišťování, že za to nemůže –, jsem konečně řekl Karlovi, aby spustil, co zjistil. To už jsem sbíhal po schodech do metra. Sledoval jsem tváře lidí, kteří procházeli okolo mě. Podle aktuálních odhadů, které mi Karel vyhledal, naletěl na internetový scam až každý dvacátý člověk. Koukal jsem do tváře studentů, mamin při těle itěch, které si držely kondici ve fitku, turistů adůchodců vyrážejících za slevami, avduchu počítal každého dvacátého, kdo se stal stejným pitomcem jako my– okraden, aniž by alespoň tomu, kdo to udělal, viděl do tváře.

Vnoci jsem se ještě sKarlovou pomocí probíral scamy, které „frčely“ vposlední době. Měl jsem pocit, že všechny byly pitomé až na půdu. Existovala teorie, že jsou pitomé záměrně už od dob „španělského vězně“.

Tenhle podvod se poprvé objevil vroce 1598, kdy se lidem vAnglii dostaly do rukou dopisy šlechtice, který si zoufal ve španělském zajetí. Než do něho ovšem upadl, stihl zakopat obrovský poklad. Jeho sličná dcera netouží po ničem jiném než se kpokladu dostat, ale nemá dost peněz na lístek na loď. Samozřejmě, že když dotyčný adresát přispěje na uvedenou adresu, získá od ní podíl na pokladu, který se tak konečně podaří vyzvednout. Akdo ví, možná iněco víc, dcera je přece opuštěná akrásná…

Ta záměrná primitivnost na jedné straně apotřeba naivity na straně druhé měla zařídit, že na scam naletí jenom prosťáčci, kteří neprohlédnou podvod vžádné fázi, atak zněho vžádné fázi necuknou. Vjiném případě by totiž zbytečně „spálili“ energii, kterou do rozjetí podvodu vložil jeho autor první kontaktáží. Španělský vězeň se později transformoval na dopisy zNigérie, pak vojáky vIráku, kteří ukradli Saddámovi zlatý poklad apotřebují ho dostat ze země, umírající bohaté lidi se shodou okolností stejným příjmením jako příjemce dopisu, ve kterém bankéř daného člověka prohlásí za dědice, bývalého ministra vlády nějaké země, který po převratu potřebuje utéct adostat se ke svým milionům ve švýcarské bance… Prostě postupně vznikly stovky variant vhodných pro každou dobu astovky dalších fint postavených na podobném principu: „Hej, náhodný člověče, dostaneš hromadu peněz, ale nejdřív mi nějaké pošli“. Až nakonec Maruška zaplatí zatracenou fakturu pro firmu „Polibte si, kreténi“.

Každý odhad snažící se vyčíslit částku, kterou internetoví podvodníci za rok získají, pracuje smiliardami dolarů. Většina podvodů totiž není nikdy nahlášena. Lidé si připadají jako pitomci, nebo ví, že stím policie nic neudělá. Atak se drtivá většina podvodů nejen neodhalí, ale ani onich nikdo neví.

Zúvah mě vytrhl Karel anějaký týpek se skateboardem vpodpaží arůžovým kulichem naraženým až do poloviny očí, který kolem mě nutně potřeboval projít na eskalátorech.

„Sivoků skřestním jménem Jiří je pět. Dva žijí vČeských Budějovicích. Jeden je soukromý zemědělec, druhý prodává pochybné pojistky. Jednomu je třicet pět, druhému čtyřicet dva. Dalšímu je šedesát sedm ažije vBrně, čtvrtému je dvanáct aje zFrýdku-Místku. Ten na udané adrese bude patrně původně zÚstí nad Labem.“

„Cikán?“ přerušil jsem ho šeptanou otázkou. Vmetru byl dostatečně velký hluk, abych si při vyslovení tohoto „nekorektního“ slova nepřipadal špatně anebudil žádné pohoršení.

„Patrně Rom, sire.“

Znělo to jako stěr, ale nebyl. Karla jsem si sice nadesignoval sám, ale stejně jako každá umělá inteligence ion měl vsobě nastavenou velmi silnou hyperkorektnost. Vývojáři se snažili až úzkostlivě tvořit každý model tak, aby nikoho neurážel, nikdo se vkomunikaci sním necítil ponížený nebo uražený. Na počátku vývoje se totiž zumělé inteligence po několika hodinách interakce slidmi pravidelně stával malý Hitler, atak měl dnes každý model tolik korektních blokátorů, že ijenom vytvořit vtip na téma černoch aběloch vejdou do baru pro něj představovalo obtížný úkol.

„Co oněm víš?“

„Jen to, co jsem našel vdostupných zdrojích, sire.“

„No nekecej, ty vole,“ povzdechl jsem si dost nahlas, aby se po mně otočil nějaký hipster ve vytahaném šedém svetru. Pod nosem měl zakroucený knír jako císařpán ana nose brejličky jako vrchní rada c. k. monarchie. Vruce samozřejmě elektrickou koloběžku. Místo vysvětlování jsem kolem něj prošel azapadl na volnou sedačku vmetru, zatímco on zaparkoval koloběžku kousek ode mě ahladil si knír. Souprava se rozjela.

Karel na rozdíl od hipstera mou ironii ignoroval.

„Je fanoušek Tomia Okamury. Patrně věří vplacatou Zemi asdílí různé podvodné soutěže na facebooku.“

Protočil jsem oči, zatímco Karel pokračoval.

„Informací není mnoho. Nikde jinde než na facebooku se totiž neprojevuje aitam jen minimálně. Další informace jsou knalezení vinsolvenčním rejstříku. Vinsolvenci je od minulého roku. Využil milostivého léta za pomoci organizace Člověk vtísni.“

„Atenhle člověk se mi naboural do e-mailu aobral nás oprachy?“ zašeptal jsem do mobilu.

„Je majitelem daného účtu, který byl uveden na elektronické faktuře ana který odešly peníze zvaší firmy. Stím souvisí, že by vás měly zajímat informace otom, jak vypadá projekt čínské skupiny…“

„Neměly,“ zastavil jsem ho.

„Jsem si jistý, že měly, sire,“ nenechal se odbýt Karel.

„Já vím, že měly, ale teď mě to nezajímá. Nech tyhle informace stranou až do okamžiku, kdy si oně řeknu sám.“

„Ano, sire.“

Zavřel jsem oči azabořil se do sedačky. Nedostatek spánku jsem doteď zaháněl adrenalinem avztekem, ale najednou na mě padla únava. Cítil jsem tlak nad očima achuť si na chvíli zdřímnout, ale nešlo to. Ještě tři zastávky abudu na Florenci, kde musím vystoupit. Vmobilu jsem si otevřel esemesky, což jsem dělal vážně snechutí. Samozřejmě tam přistály dvě od Robina, že čeká jako idiot na vyšetřovatele anemají tam ani kafe.

Taky jsem měl na jedno chuť, ale smým ADHD by mě spíš uspalo. Chtělo to nějaký odporný přeslazený energy drink.

Ale netušil jsem, jaké to je oslovovat pochybné existence.

Polibte si, kreténi.

„Ano?“

„Hledám pana Sivoka.“

„Karle?“