Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mark Synnott

VÝSTUP NA EL CAPITAN
ZA HRANOU MOŽNÉHO

Přeloženo z originálu THE IMPOSSIBLE CLIMB vydaného v USA
v roce 2018 nakladatelstvím Penguin Random House LLC.

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 9825. publikaci

Překlad René Souček
Odpovědný redaktor Martin Jun
Jazyková korektura Ondřej Kučera
Grafická úprava a sazba Miroslav Ferdinand
Počet stran 368
První vydání, Praha 2024
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Ilustrace na titulní straně Clay Wadman, climbingmaps.com
Fotografie Cathedral Ledge na str. 13 © Peter Doucette
Fotografie Great Tranga na str. 79 © Mark Synnott
Fotografie El Capitanu na str. 197 © Christian George

Cover photo © Tom Evans
Copyright © 2018 by Mark Synnott
Czech translation © 2024 Grada Publishing, a.s.

First published as The Impossible Climb: Alex Honnold, El Capitan, and the Climbing Life in 2018 by DUTTON, an imprint of Penguin Random House LLC.

All rights reserved

ISBN 978-80-271-7676-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-7675-5 (pdf)
ISBN 978-80-271-5096-0 (print)

Pro Tommyho,
Lillu,
Matta,
Willa
a Hampton

Úvod

V Příkopu, jak lezci někdy Yosemitskému údolí říkají, panuje letní žár obvykle až do září, ale dneska se přes noc přihnala studená fronta. Slabé slunce, které bylo skrz hustě zataženou oblohu sotva vidět, se pomalu šinulo po horizontu k východu. Vzduch prosycovaly drobné kapičky vody. Alexe napadlo: Nezačne mi teď skála klouzat? Ale tření se zdálo být v pohodě, asi proto, že prudký vítr vysušoval kámen stejně rychle, jak ho vlhkostí nasáklý vzduch smáčel. Skála však vyzařovala šedivý syrový chlad, který mu byl nepříjemný na nohy. Začaly mu trochu znecitlivovat prsty a boty číslo čtyřicet dva jako by na ledovcem vyleštěné žule už tak dobře neseděly. Měl si vzít jednačtyřicítky.

Když Alex před lety poprvé zvažoval free solo na El Capitan, sepsal si seznam všech klíčových míst na Freerideru, tedy částí, které si bude muset pečlivě nastudovat a důkladně nacvičit. Traverz na Round Table Ledge, Enduro Corner, Boulder Problem, sestup na Monster a plotny v šesté lanové délce, což je úsek necelých dvě stě metrů nad nástupem, se kterým se zrovna teď pral. Z nejrůznějších klíčových míst na devět set metrů vysoké cestě ho tenhle strašil nejvíc, a to z jednoduchého důvodu: leze se jen na tření, úplně bez chytů nebo stupů. Jako když lezeš nahoru po skle, řekl si v duchu Alex.

Musel myslet na to, že tady ho ta skála už sundala. Má sice obtížnost jen 5.11, která už vyžaduje velkou zdatnost, ale je to o tři stupně méně než Alexovo maximum 5.14. Na rozdíl od převislých vápencových cest v Maroku, kde stačilo „podrtit lištu“, vyžadovalo tohle klíčové místo svěřit všechno jen lezení na tření a spoléhat se na přilnavost gumové podrážky ke skále. Jestli bota dobře přilne, závisí na mnoha faktorech, především na úhlu, pod kterým proti skále tlačí. Nejlepšího úhlu se docílí co největším odklonem těla od stěny, samozřejmě tak, aby nedošlo k jeho zvrácení dozadu. Díky tomu noha tlačí na skálu víc kolmo, což maximálně zvyšuje tření. Čím uvolněnější přitom lezec je, tím lepší pocit z přilnutí podrážky ke skále má. Nervózní nebo ustrašený lezec se však naopak instinktivně naklání ke skále a rukama hledá nějaký neexistující chyt. Když se spoléhá na křehkou rovnováhu mezi potřebnou přilnavostí bot a balancováním kolem bodu zvratu v situaci s fatálními následky, jsou to pro lezce ty nejobávanější pohyby.

Alex tenhle úsek El Capu lezl už dvacetkrát a jednou přitom spadl. Tenhle lezecký maniak, co si už od střední vede číselné záznamy o každém svém výstupu, si uvědomoval, že 5 procent jeho pokusů o tenhle pohyb se mu nepovedlo. Jenže to nebyla žádná fatální situace, protože půl metru pod pasem měl lano cvaklé k nýtu.

Celých devět let, tedy skoro třetinu svého života, byl posedlý touhou vylézt na El Capitan bez jištění. Teď už měl všechny situace, které přitom mohly nastat, dokonale zanalyzované. „Některý věci jsou tak super, že kvůli nim stojí za to riskovat všechno,“ řekl mi v Maroku. Tohle bylo poslední velké free solo na jeho seznamu, a kdyby se mu podařilo, mohl by se třeba už zklidnit, možná se oženit a založit rodinu nebo věnovat víc času své nadaci. Miloval život a neplánoval ho opustit mladý a ověnčený vavříny slávy. A právě proto mu pravděpodobnost jedna ku dvaceti připadala moc vysoká. Tenhle pohyb potřeboval zvládat i na všech ostatních klíčových místech skoro na sto procent.

Jenže Alex teď na nic z toho nemyslel. Roky lezení ho naučily nenechat se na skále ničím rozptylovat. Proslavil se přece i tím, že dokáže svůj strach strčit do krabičky a tu zasunout do nějaké hodně zapomenuté přihrádky kdesi v mozku. Veškeré životní otázky nebo analýzy si ponechával na dobu, kdy seděl ve své dodávce, chodil po horách nebo jezdil na kole. Na skále si prostě užíval lezení a myslel jen na to, aby všechny pohyby dělal co nejlépe.

Jeho aktuální lezecká rovnice se skládala z nejrůznějších detailů, které si možná ani plně neuvědomoval: nebyl si zrovna jistý pocity v pravé noze, protože měl lehce zdřevěnělý palec, mozol na špičce levého ukazováčku se mu na studené skále zdál hrozně hladký, jeho periferní vidění, klíčové pro zachycení všech jemných nerovností a prohlubní ve skále, nebylo ideální, protože měl přes hlavu kapuci.

V 60. letech, při prvním úspěšném výstupu na El Cap, tady jeho předchůdce vyvrtal do skály půlcentimetrovou díru, zatloukl do ní expanzní nýt, cvakl k němu stoupací žebříček a postavil se do třmenu, aby nad tu prázdnotu dosáhl. A ten nýt (od té doby už vyměněný za mnohem pevnější verzi z nerezové oceli o průměru skoro centimetr) tu pořád byl, hned vedle Alexova kotníku.

Alex balancoval na levé noze, pravou nohu přesunul hodně vysoko a přitiskl palec jen na tření na holou skálu, sklopenou pod úhlem pětasedmdesát stupňů. Na potřebné tření spíš věřil, než že by ho nějak extra vnímal, a tak tenhle stup zatížil celou vahou svého těla.

Drželo to. Ale jen na vteřinu.

Lezečka mu ustřelila a jeho dlaně položené na hladké plotně bez chytů nemohly nelítostné gravitaci nijak vzdorovat. Začal nabírat rychlost, pak pravou patou narazil na výstupek ve skalní stěně a pořádně mu prasklo v kotníku. Než stačil zaregistrovat jakoukoli bolest, lano přivázané k jeho sedáku se napnulo a on se zastavil. Mohl to být krátký, rutinní pád, jenže Alex se rozhodl nevyužít nýt jistící tohle klíčové místo, protože si chtěl vyzkoušet pocit na tomhle úseku Freerideru bez lana. Pohupoval se asi devět metrů pod bodem, odkud spadl.

„Jau, jau,“ zakňourala Sanni, která teď byla jen tři metry vpravo pod Alexem. Když letěl vzduchem, snažila se dobrat lano, aby jeho pád zkrátila. Levou rukou dobírala, pravou měla u boku. Když Alexových 72 kilo narazilo na konec lana, vytáhla síla jeho pádu Sanni prudce nahoru k jistícímu bodu, strhla ji k odsedce a její levá paže přitom narazila do studené žuly.

„Jsi v pohodě?“ zeptal se jí Alex.

„Jo, to bude jen modřina,“ zavolala rychle s přerývaným dechem. „A ty?“

„Snad jo, ale kotník je asi v hajzlu.“ Alex se podíval na nohu: pravý kotník mu začínal otékat. Na stěně kolem byly stříkance jasně červené krve. Zamáčkl prsty do kolena. Bylo jako houba a plné tekutiny, jako by v něm něco prasklo.

„Zkusím tu nohu zatížit,“ řekl. Přesunul nohu na malou skalní polici, aby se o ni mohl opřít. Ucítil prudkou bolest. „No, nic moc. Děsně to bolí.“

Alexův první útok na Freerider v téhle sezóně mohl dopadnout podstatně hůř. Kdyby to zkoušel bez jištění, ležela by teď na úpatí stěny jeho mrtvola.

CATHEDRAL LEDGE, NEW HAMPSHIRE

ČÁST PRVNÍ

Mládí

KAPITOLA PRVNÍ
„Hon plánuje free solo na El Cap“

Jimmy Chin se zhluboka nadechl, nafoukl tváře a pomalu vydechl. „Musím ti něco říct,“ řekl šeptem. „Dokážeš udržet tajemství?“ Stáli jsme těsně proti sobě namačkaní v kabinové lanovce v Jackson Hole, zhruba se stovkou dalších lyžařů s červenými tvářemi. Byl únor 2016 a já byl se svými dvěma syny (sedmnáct a čtrnáct let) na zimních prázdninách v Tetonu. Oba stáli kousek ode mě, nevšímali si nás a snažili se skrz zamlžené plexisklo kabiny pozorovat hory. Jimmyho jsme potkali pár minut předtím ve frontě na lanovku. Neviděli jsme se skoro rok.

„Jasná zpráva,“ taky jsem zašeptal. „O co jde?“

Jimmy se naklonil tak, že měl obličej jen pár centimetrů od toho mého, a rozrušeně mi sdělil: „Hon na podzim plánuje free solo na El Cap“.

„Nekecej, to je nějaká fáma, ne?“

„Přísahám, že je to pravda.“

Rozhlédl jsem se kolem, jestli nás někdo neposlouchá, ale všichni si pobrukovali písničku Back in Black od AC/DC, která se linula z reproduktoru v kabině. Jimmy na mě zíral s pokleslou čelistí.

„To ti řekl on sám?“ zeptal jsem se ho.

„Jo. Já a Chai to budeme natáčet. Lidi, co o tom vědí, podepsali dohodu o mlčenlivosti, takže to prosím tě nikomu neříkej.“ Elizabeth Chai Vasarhelyiová je Jimmyho manželka a stejně jako on zkušená dokumentaristka.

„Chce jít přes Freerider?“

„Jo.“

„A kdy?“

„Asi začátkem listopadu.“

Když mi došlo, co mi právě řekl, rozbušilo se mi srdce. Na El Capitan bez lana. To je mazec.

Já sám jsem na tuhle skálu přes Freerider kdysi lezl. Nebo spíš bych měl říct, že jsem se o to pokoušel. Na vrchol jsem se dostal po několika dnech brutálního úsilí, skála mě mnohokrát sundala, ale každý můj pád zastavilo lano a jištění. Na několika nejtěžších úsecích, klíčových místech, jsem se nezvládl zavěsit za konečky prstů a v rozšiřujících se spárách jsem se za žáby neudržel. Prostě jsem musel používat „pomůcky“, takže jsem visel na mechanických zařízeních, která jsem zasouval do spár ve skále. Fixloval jsem. Freerider se jmenuje Freerider právě proto, že se má lézt „volně“, tedy bez technických pomůcek, a lano slouží jen jako pojistka pro případ pádu. Ti nejlepší lezci ho dokážou lézt bez pomůcek, ale nevzpomínám si na jediného člověka, který by cestou nahoru aspoň jednou nespadl.

Co si Alex Honnold myslí? Vylézt na El Capitan znamená zvládnout 900 metrů strmé, lesklé, ledovcem vyleštěné stěny. A on se o její zdolání hodlá pokusit sám. Bez sedáku. Bez jakéhokoli vybavení. Bez pojistky proti smůle. S vírou v přesnost každého svého pohybu, každého kroku. Jediné uklouznutí, o centimetr výš opřený palec, o pár stupňů víc nakloněná bota, špatně sevřený chyt a poletí vzduchem a země mu přitom půjde naproti rychlostí skoro 200 kilometrů za hodinu. Kdyby spadl na Boulder Problemu, což je klíčové místo téhle cesty ve výšce 640 metrů, mohl by letět dolů tak čtrnáct sekund, což je zhruba čas, za který já dokážu přeběhnout fotbalové hřiště na délku.

Věděl jsem sice, že free solo prvovýstup na El Capitan je Alexův sen, ale nikdy by mě nenapadlo, že se o to opravdu pokusí. Když jsem ho v roce 2009 vzal na jeho první zahraniční expedici na Borneo, svěřil se mi, že si s touhle myšlenkou pohrává. V dalších letech jsme spolu byli na lezeckých expedicích v Čadu, Newfoundlandu nebo Ománu. Na cestách s ním jsem zažil mnoho klasických „alexismů“, jako když mi na úpatí stěny na Borneu vysvětloval, proč neleze s helmou, a to ani na nebezpečně drolivé skále (prý si žádnou nekoupil), nebo když v čadské poušti Ennedi seděl, zíval a prohlížel si kůžičku kolem nehtů, zatímco jsme se já a Jimmy Chin museli bránit čtyřem banditům s noži (prý si myslel, že to jsou nějaké děti). Snad nejklasičtější alexismus se odehrál pod 750 metrů vysokým mořským útesem v Ománu, když si naše lano hodil přes záda a řekl, že až doleze někam, kde podle něho bude „fajn použít lano“, tak zastaví (na takové fajnové místečko prý však nikde nenarazil). S Alexem jsme ale taky strávili nespočet hodin povídáním o filozofii, náboženství, vědě, literatuře, životním prostředí a jeho snu o free solu na jedné skále.

Často jsme na něco měli názory přesně opačné, hlavně když přišla řeč na riziko. Ne že bych byl proti lezení bez jištění nějak zaujatý, protože já sám tímhle stylem taky občas lezu. Chtěl jsem jen, aby se Alex zamyslel i nad tím, jak často jeho život může viset na vlásku. Stejně jako spousta lezců jsem měl nepsaný seznam lidí, kteří podle mě moc tlačili na pilu a balancovali na hraně průšvihu. Alex Honnold v něm zaujímal první příčku. Když jsem ho potkal, většina ostatních lidí z mého seznamu už předčasně odešla na věčnost (a zbytek od toho nebyl daleko). Alexe jsem měl rád a nezdálo se mi, že by existovalo dost lidí, kteří by ho na tohle riziko upozornili. Proto mi dělalo dobře, když jsem si mohl hrát na jeho „tátu“, a jemu to zřejmě nevadilo. Vlastně se zdálo, že diskutovat se mnou o riziku při lezení ho baví a moje argumenty přelézal se stejnou obratností a poctivostí, s jakou překonával spáry a převisy. Při našich debatách mi došlo, že pro Alexe Honnolda představuje život prožitý méně než na plný plyn horší osud než předčasná smrt.

Podíval jsem se na svoje dva syny, kteří ještě pořád koukali z okna lanovky a těšili se na lyžování. Alexovi bylo dvacet devět. Kdyby si dovolil dožít se mého věku, mohl by mít kolem sebe víc věcí, ve kterých by našel smysl. Jeho touha po riziku by pravděpodobně ochabla, podobně jako kdysi u mě.

Ale ze všeho nejvíc mě teď, když se mi s jeho plánem Jimmy svěřil, zajímalo, co mám udělat. Mám se mu to snažit rozmlouvat? Dá se to vůbec? Nebo mám tenhle šílený podnik schvalovat a splnění jeho snu podporovat?

„POJEĎ S NÁMI,“ ŘEKL jsem Jimmymu, když jsme vystupovali z lanovky. „Svištíme do Rock Springs. Je tam spousta super sněhu.“

„Rád bych,“ Jimmy na to, „ale nemůžu. Mám toho teď moc. Přijel jsem si jen vyčistit hlavu. Musím zpátky do práce.“

Ťukl si pěstí s Willem a Mattem a pak se otočil ke mně.

Když jsme si v rukavicích dávali pěst, řekl jsem mu: „Asi bych o tom chtěl něco napsat.“ Bleskově jsem se rozhodl, že mi nepřísluší, abych se pokoušel Alexe od jeho plánu odradit. Kdyby si takový cíl stanovili můj syn nebo dcera, snažil bych se mít k jejich rozhodnutí stejný respekt. Bylo by to těžké, ale zkusil bych to.

„Jo, to mi došlo. Zavolám ti,“ řekl Jimmy, zabodl hůlky do sněhu a vyrazil. Za pár vteřin ho pohltilo šero.

V následujících měsících jsem s Jimmym mluvil často. Bylo to už víc než rok, co s Chai natočili svůj první film Meru, který režírovali společně. Meru vypráví příběh posledního velkého problému himálajského lezení zvaného Shark’s Fin, který Jimmy, Conrad Anker a Renan Ozturk v roce 2011 konečně vyřešili. Dobře natočené horolezecké filmy se obvykle chvíli těší zájmu lezecké komunity, ale pak upadnou v zapomnění. Jimmy s Chai však z Meru udělali velký hit. Jejich film získal Cenu diváků na festivalu Sundance, byl nominován na Oscara a stal se nejvýdělečnějším dokumentárním filmem roku 2015.

Následně Jimmyho a Chai objevil Hollywood. Společnosti jako Sony, Universal a 21st Century Fox se zajímaly o to, co mají v plánu dál. Jimmy se mi svěřil, že mu jednou bez ohlášení zavolal Evan Hayes, prezident produkční společnosti Parkes+MacDonald. Walter Parkes a Laurie MacDonaldová jsou legendární hollywoodští producenti. V roce 1994 se podíleli na založení filmového studia DreamWorks SKG, kde produkovali hned tři oscarové filmy za sebou – Americkou krásu, Gladiátora a Čistou duši. Hayes právě dokončil produkci filmu Everest, což je drama inspirované tragédií, ke které došlo na Everestu v roce 1996. Jon Krakauer o tom napsal knihu Peklo blízko nebe. Hayes si lezecký žánr zamiloval a chtěl natočit další film ve stejném duchu. A byl i v publiku na festivalu Sundance, kde film Meru sklidil pětiminutový potlesk vestoje.

Hayes do telefonu nadhodil několik nápadů na film s tematikou horolezectví, ale Jimmyho žádný z nich nezaujal. Už už se chystali hovor ukončit, když se Jimmy rozhodl říct Hayesovi o myšlence, která měl v hlavě několik měsíců.

„No, já bych jeden nápad měl,“ řekl. A pak Hayesovi vyprávěl o Alexi Honnoldovi, nejlepším free solo lezci na světě. O El Capu se nezmínil, protože v tu chvíli o jeho plánu nic netušil. Za celá léta, co ho znal, se ho na to nikdy nezeptal a ani Alex ještě nikomu neřekl, že o tom reálně uvažuje.

„To je ono,“ na to Hayes. „To bude náš film.“

Jimmy zalapal po dechu. „No, já ale ještě nevím jistě, jestli to budu točit. Musím si to rozmyslet.“

Pak to probrali s Chai a dohodli se, že zavolá Alexovi, aby s ním promluvila a posoudila, jestli se s ním a o něm dá natočit dlouhometrážní dokument. Právě během hovoru s Chai se Alex jen tak mimochodem zmínil, že asi poleze na El Capitan bez jištění. Chai sama neleze, proto jí výjimečnost toho, co právě řekl, hned nedošla.

„Když mi Chai řekla o El Capu, hned jsem hodil zpátečku,“ řekl mi Jimmy. „Uvědomil jsem si, že takový film opravdu točit nechci. Když žiješ v tomhle světě a vidíš, jak to dopadá… na umírání prostě není nic ke koukání.“ Další dva měsíce se pak Jimmy Hayesovi vyhýbal a hrozně špatně spal.

Jimmy se potřeboval poradit a nasměrovat, ale nikomu ze svých známých se s tímhle nápadem nesvěřil, protože se bál, že by se jim něco takového určitě nezamlouvalo. Ale pak na Manhattanu potkal svého starého přítele Jona Krakauera. Když se procházeli po Upper East Side, vyprávěl Jimmy Krakauerovi o svém plánu natočit nový dokumentární film. Řekl, že to má být příběh o „plnění svých snů“ a o tom, co si člověk vybere, když stojí před rozhodnutím mezi životem a smrtí. Pak se zmínil o Alexově nápadu, že by v Jimmyho filmu provedl výstup na El Cap bez jištění.

Podle Jimmyho na to Krakauer zareagoval: „Aha, takže o tomhle to doopravdy je.“

„Jo, asi jo,“ na to Jimmy.

„No, on to udělá s tebou i bez tebe, a pokud to chce natočit, měl bys to udělat právě ty.“

„Takže co? Mám do toho jít?“ zeptal se Jimmy.

„Já se na to podívám,“ řekl Krakauer.

Muselo se toho stát ještě hodně. A hodně se toho taky stalo už předtím. Tenhle příběh je o tom, co vedlo k jednomu výstupu za hranou možného. Abyste dokázali pochopit, o co se Alex brzy pokusí, musíte vědět pár věcí o jeho dosavadním životě a světě, který z něho udělal toho, kým je. Je to svět lezení. Ne každý v takovém světě žije. Ale s radostí, ba dokonce s hrdostí můžu prohlásit, že moje maličkost dosud ano. Snad můžu říct, že jsem měl štěstí a moje životní cesta se protnula s cestou Alexe Honnolda a Jimmyho China i s cestami mnoha dalších lidí, kteří pomáhali vytvářet podmínky pro to, co mělo přijít.

Protože Alex se chystal překonat sám sebe, nás všechny.

KAPITOLA DRUHÁ
Parta šílenců

„Co se stane, když umřeš?“ zeptal jsem se jednou táty, zrovna když četl New York Times v zimní zahradě našeho rodinného domu v koloniálním stylu.

Otec sklonil noviny a podíval se mi do očí. „Sežerou tě červi, Marku.“ Pak noviny znovu zvedl a pokračoval ve čtení, zatímco já zůstal stát jako opařený.

V noci jsem pak ležel v posteli a tenhle krátký rozhovor s tátou jsem si v hlavě přehrával pořád dokola. Tenkrát mi bylo deset. Jestliže po smrti už nic není, uvažoval jsem, pokud jsou nebe a peklo jen výplodem naší kolektivní představivosti, pak musí být smrt absolutní, věčná prázdnota, odkud není návratu. Sežerou mě červi a šmytec.

Od té chvíle jsem se pohroužil do úvah o svém nebytí. Lámal jsem si hlavu, jak se člověk může smířit s tím, že v blíže neurčené a neznámé budoucnosti přestane existovat. Jak mám se svým omezeným časem tady na zeměkouli naložit? Z téhle existenciální hádanky jsem se snažil nějak racionálně vymanit, ale myšlenky se mi v hlavě zacyklily a já jejich kolotoč nedokázal zastavit.

Mým idolem tenkrát byl kaskadér Evel Knievel. Táta mi koupil natahovacího Evela na motorce a já trávil hodiny pouštěním tohohle plastového superhrdiny z důmyslných ramp postavených z krabic od bot. Miloval jsem jeho grandiózní držkopády, když se mu nepodařilo vyhnout angličákům a vojáčkům, které jsem pod něj všelijak aranžoval. Podobné kousky jsem si pak chtěl vyzkoušet i na vlastní kůži. Na dlouhé a nepoužívané příjezdové cestě za domem jedněch postarších sousedů jsme si s kamarády postavili z trámků a překližky tři metry vysoký přeskok z rampy na rampu. Tyhle rampy byly tak dvakrát vyšší než my, a když jsme to na kole pořádně rozjeli a dopadali na ně, tak se poměrně dost klátily. Mnohokrát jsem přitom spadl a doktoři mi něco šili tak často, že na podnět nemocnice v Newton-Wellesley si úřady předvolaly mého otce kvůli podezření z týrání dětí.

V noci jsem čekal, až rodiče usnou, abych se mohl vyplížit z domu oknem svého pokoje ve druhém patře. Sjel jsem po břidlicových taškách, pověsil se na okap a tiše seskočil na plochou měděnou stříšku nad tátovou pracovnou. Bleskově jsem proběhl dešťovým svodem a byl jsem na svobodě. Občas jsem se svlékl do naha a nechal si jen ponožky a boty. Takhle jsem se pak procházel po okolí, abych potrápil domovní zvonky. Zazvonil jsem u nějakých dveří a schoval se poblíž do křoví. Když rozespalý soused otevřel dveře, aby se podíval, kdo ho to uprostřed noci otravuje, odpaloval jsem na něho minirachejtle. Používal jsem přitom v polovině rozříznutou a do tvaru samopalu Thomson slepenou baseballovou pálku.

Můj objev rizika coby balzámu na sžíravý strach z nebytí mi přinesl dlouholetá přátelství s lidmi s podobnými pocity, jenže moji kamarádi pro tyhle lumpárny často postrádali motivaci. Když jsem jednou prozkoumával tátovu pracovnu, objevil jsem krabičku luxusních dřevěných zápalek se zlatými hlavičkami, které si přivezl z nějaké služební cesty. V lesíčku za domem jsem měl tajné místo, kde jsem zapaloval různé věci, od svíček a březové kůry až po už zmíněné rachejtle a další zábavní pyrotechniku, takže jsem logicky usoudil, že ty sirky by se mi mohly hodit.

Druhý den ráno mi však po cestě na zastávku školního autobusu došlo, že můj objev by byla škoda jenom tak spálit. Když jsem z krabičky vytáhl jednu zlatou sirku, ostatní děcka to úplně ohromilo.

„To je doopravdický zlato?“ zeptal se mě jeden kluk.

„No jasně,“ já na to.

„Dáš mi jednu?“ začal loudit.

Vedle zastávky autobusu byl mělký rybníček plný bahna. Začínala zima a jeho kalnou vodu pokrývala tenká vrstva ledu. Asi padesát metrů od břehu z ledu trčel plastový kelímek od kafe.

„Přines mi ten kelímek,“ řekl jsem mu, „a máš ji mít!“

Za chvíli už byl v rybníčku, rukama rozbíjel led a napůl plaval a napůl se brodil v ledové bahnité vodě. Ten den do školy už nešel, ale zlatou sirku ode mě dostal a stal se prvním z mých „Zlatých kámošů“.

ZÁPALKY SE ZLATÝMI hlavičkami poutaly zájem mých kamarádů ještě pár dalších týdnů. Snažili se totiž splnit důležitý úkol, který jsem jim pro získání jejich vytoužené sirky stanovil: museli předvést taneček na komíně všech domů v okolí. Když každý z nich, od nejslabšího až po nejsvalnatějšího, lezl na nějakou krásně zasněženou střechu, aby na ní spáchal svoje taneční číslo, smáli jsme se my ostatní jako pominutí. Jakmile takový vzrušením z akce rozpálený borec slezl s širokým úsměvem ze střechy dolů, mohl se těšit na přislíbenou odměnu. Slavnostní předávání zlaté sirky probíhalo uprostřed ledové noci.

Ale když jsem předal úplně poslední sirku se zlatou hlavičkou, tak bylo po legraci, protože ostatní ztratili motivaci a chuť tuhle záležitost dál pokoušet. Protože tu však bylo ještě několik „nepokořených“ domů, pokračoval jsem v tom sám. Plížil jsem se po dešťových svodech, lezl po břidlicových střechách a ručkoval po okapech. Jenže tancovat po střechách bez nadšeného publika a jeho hecování už nebylo ono.

KAŽDÝ PÁTEK ODPOLEDNE mě a ségru nacpala máma do našeho citronového kombíku Chrysler a pak v parkovací garáži pod Bank of Boston vyzvedla tátu. Táta převzal volant a jeli jsme celé tři hodiny na naši horskou chatu do White Mountains v New Hampshire. Máma seděla vedle něho a jejím hlavním úkolem bylo podávat mu plechovky s pivem Coors a dělat mu vrbu, protože táta se vždycky rozčiloval nad zkažeností bankovního světa, ve kterém trávil většinu svého života.

Já a ségra jsme se nudili na zadním sedadle. Odepli jsme si pásy a snažili se přijít na nejúčinnější způsob, jak toho druhého co nejvíc otravovat. Když se u mě objevil jev, který táta označoval jako „slovní průjem“ (mou běžnou taktikou bylo pořád dokola opakovat tehdejší slogan Coca-Coly „Coca-Cola, to je ono!“, ale nahrazovat přitom písmenko „o“ na začátku posledního slova slabikou „hov“), nabízeli mi rodiče úplatek za to, abych už držel klapačku. Bylo to sice jen pětadvacet centů, ale za ty jsem si mohl v hospodě poblíž naší chaty zahrát Pac-Mana nebo si koupit něco v cukrárně. Rodiče tenkrát určitě netušili, jak pozorně jejich rozhovory vnímám a jak hluboce ve mně rezonují. Dodnes jsem nezapomněl jména žádného z lidí, kteří se snažili mého otce, tehdy ve funkci seniorního viceprezidenta, potopit. Moje posedlost černou prázdnotou věčné smrti, která se mohla přihodit zčistajasna, mě nutila uvědomovat si důležitost toho, jak člověk tráví svůj čas, dokud je naživu. A bankovnictví nebo podobné záležitosti mi rozhodně nijak záživné nepřipadaly. Když se mě táta jednou zeptal, co mám v plánu, až skončím vysokou s titulem z filozofie, s naprostou vážností jsem mu odpověděl: „Rozhodně nebudu dělat žádnou kariéru.“

V NEW HAMPSHIRE JSEM po vzoru „Zlatých kámošů“ založil nový klub, který jsem nazval „Parta šílenců“ a který rychle přilákal moje kamarády lyžaře. V tomhle klubu bylo několik pozoruhodných osobností, například Tyler Hamilton. Ten byl skutečně kompaktní koulí energie a vždycky mu v oku hrála nějaká šibalská jiskra. Později se z něho stala pravá ruka Lance Armstronga na Tour de France. Nebo Rob Frost, který byl na svůj věk celkem prcek, ale postřeh měl lepší než kdejaký vořech ze smeťáku a stal se z něho kameraman a režisér. Do bojových akcí našeho klubu se občas zapojil i Chris Davenport, dnes už legendární extrémní lyžař, který díky svým sportovním schopnostem a nespoutanému odvážnému duchu do naší bandy taky skvěle zapadal.

Ze zkušeností s předchozí partou jsem věděl, že odměnou za splnění nějakého nebezpečného výkonu by neměla být věc, která se dá vypotřebovat, a proto jsem pro svůj nový klub vymýšlel hodnosti. Jenže místo kapitána, seržanta, poručíka a tak dále jsem používal různé superhrdiny – Spidermana, Batmana, Robina, Supermana, Aquamana, Wonder Woman. Když superhrdinové došli, přidal jsem ještě Toma Sawyera a Huckleberryho Finna. Každá hodnost se dál dělila na mladší, střední a starší. Podle nebezpečnosti úkolu jste pak mohli určitou hodnost získat.

Naší specialitou byly přeskoky ledem zablokovaných řek s pomocí lyžařských branek z bambusu, které jsme kradli z chaty našeho lyžařského oddílu na Wildcat Mountain. Několik mých nejlepších poručíků, včetně staršího Aquamana a mladšího Batmana, a já jsme se stali velmi zdatnými skokany a dokázali jsme překonávat místy až pět metrů širokou vodní plochu. Samozřejmě jsme si k tomu vybírali ty nejpevnější branky, co byly ve skladu k mání, a ostatním jsme přenechávali křehké bambusové tyčky, které se v ten nejméně vhodný okamžik s oblibou lámaly.

Každá naše akce probíhala podobně. S jedním z nejlepších kluků z party jsme třeba našli přeskok přes říčku, která protékala kolem chaty našeho oddílu. Sami jsme ho zvládli jen tak tak, ale nabídl jsem několik hodností a spolu s dalšími staršími superhrdiny jsme vyvíjeli značný nátlak na ostatní členy, aby se to nebáli zkusit. „Hele, neboj, to v pohodě zvládneš,“ volal jsem na mladší Wonder Woman z druhé strany řeky a uvnitř se třásl nedočkavostí, abych ji už viděl ráchat se ve vodě.

Mnoho nováčků v naší partě si užívalo takzvaný „ponor do ledového čaje“. To se takový zelenáč obul do přezkáčů (my ostatní jsme měli normální zimní bufy), aby se pokusil o náročný skok o tyči z ledem pokryté skály nad nejbouřlivějším úsekem říčky. Věděli jsme, že je úplná blbost pokoušet se o hodnost Spidermana bez předchozího tréninku, ale proč někomu bránit, když do toho byl tak hr? Tyč mu samozřejmě uklouzla a nad dotyčným nešťastníkem se zavřela voda. Vynořil se pak kousek po proudu a jako správný člen Party šílenců se vyškrábal zpátky na břeh.

Naši trenéři lyžování se tvářili, že o mimoškolních aktivitách svého týmu nevědí, ale ze skladu rychle ubývající lyžařské branky a naše fórky na téma hodností různých členů týmu jejich pozornosti určitě neunikly. Proto mě na rautu v závěru tréninkové sezóny na projev tichého souhlasu nechali rozdávat vlastní ceny Party šílenců. Každý její člen obdržel kartonovou korunu z Burger Kingu, na kterou jsem nalepil naše logo – tužkou nakreslený obrázek skokana o tyči nad řekou. Nejlépe hodnocení šílenci dostávali parašutisty, které jsme pak házeli z vrcholu Cathedral Ledge, což je sto padesát metrů vysoké skalisko v nedalekém North Conway.

Většina rodičů můj přínos ke kulturnímu vyžití mládeže v New Hampshire ve stylu „žij svobodně, nebo chcípni“ sice oceňovala, ale našli se i nevděčníci, který mě považovali za lehkomyslného a můj vliv na ostatní za špatný. Minimálně jednomu členovi party bylo po jednom ponoru do ledového čaje a jeho návratu domů ve skoro podchlazeném stavu zakázáno se aktivit našeho klubu nadále účastnit.

SKRZ PRŮSEK VE vysokých borovicích, které lemovaly úpatí Cathedral Ledge, měl můj táta od volantu svého kombíku na svislou žulovou stěnu dobrý výhled. V popředí stáli dva patnáctiletí týpci. Jedním z nich byl i jeho hyperaktivní synátor, který si kdysi musel pobýt ve školce o něco déle, protože ostatní kousal a neuměl počítat, abecedu, ani si zavázat tkaničky.

Možná za to mohly moje kotníčkové conversky s pevně utaženými tkaničkami, bílé pracovní lano ze železářství úhledně smotané a přehozené přes rameno, nebo skutečnost, že se mnou byl Jeff Chapman, nejlepší poručík z Party šílenců a můj častý spoluhříšník. Táta, pověstný svým zvláštním talentem si nikdy ničeho nevšimnout, si zřejmě zčistajasna uvědomil, že se něco děje.

„Hele,“ zavolal na mě a vystrčil ruku z okénka našeho rodinného vozu. „Co přesně tady máte v plánu?“

„No, nic moc,“ já na to. „Nemusíš se bát. Za pár hodin pro nás zase přijeď.“

Táta si důkladně prohlédl okolí a pak dvakrát řádně bouchl dřevem obloženými dveřmi našeho auta. „Dobrá,“ řekl. „Tak si to užijte, hoši.“

VŠECHNO, CO JSEM už věděl o lezení, jsem načerpal z plakátu, který mi táta přidělal na stěnu v pokojíčku. Byl na něm maník s ostře řezanými rysy, který visel za konečky prstů z okraje převisu, zajištěný jen tenkým lanem ovázaným kolem pasu. Nikdy jsem nepochopil, proč mi táta tenkrát koupil právě tenhle plakát. Byl to nudný bankéř, který se sice rád věnoval různým outdoorovým aktivitám, například lyžování nebo pěší turistice, ale zásadně se držel v patřičně umírněných mezích. Nikdo mi neřekl, že je to retro fotka ze začátků lezectví, ještě před vynálezem úvazků a moderních lan. A já se na nic neptal.

S tímhle plakátem jako jediným návodem na lezení jsme si s Jeffem stanovili základní pravidlo: prvolezec nesmí spadnout. Dohodli jsme se, že kdokoli půjde po něm, musí mít jistotu, že ho lano nad ním udrží. Tak bude riskovat život jen jeden člověk.

Pro náš první skalní výstup jsme si vybrali mechovitý žleb ve středu stěny. Díky dostatku stromů a vegetace se jevil jako ideální cesta na vrchol. Střídavě jsme se drápali nahoru skrz rozpadavou skálu a vegetaci, a když došlo lano, odvázali jsme se, udělali pár smyček kolem stromu a třením o kůru zajišťovali druholezce. Čím výš jsme stoupali, tím byla stěna strmější, až jsme stanuli u statného jedlovce rostoucího ze směsi tvrdé hlíny, mechu a rezavých plechovek od piva. Nad námi se tyčilo klíčové místo, svislá stěna z nestabilních bloků ve stylu dřevěných kvádrů jenga věže, jenže v nadživotní velikosti.

Jeff byl prvolezec, ale váhal, jestli to zvládne. Já jsem rozhodně nechtěl šplhat na drolivou stěnu visící nad námi jako první, a proto jsem mu nabídl několik hodností Party šílenců. V té době už jsem byl tak trochu mistr v přesvědčování svých kámošů, aby zkoušeli nebezpečné věci, a ani Jeff nebyl vůči mému kouzlu imunní. Kromě toho jsem opravdu jen výjimečně dal někomu příležitost dosáhnout hodnosti mladšího Toma Sawyera. Po několika minutách už byl pár metrů nade mnou a snažil se udržet na mechovém domečku z karet. Když natáhl ruku nad hlavu, aby se zachytil ve vodorovné spáře, pohnul se lokr o velikosti televize a na moji hlavu začaly ze stěny pršet kamínky a hlína. „Asi spadnu,“ zařval na mě.

„Vydrž chvíli,“ zavolal jsem na něho, odvázal se od lana a bleskově se jím přivázal k tomu jedlovci jako člověk, kterého mají upálit u kůlu na hranici. Po několika otočkách lana kolem stromu jsem na konci lana uvázal pár obyčejných uzlů, protože nic jiného jsem tenkrát neuměl. Když jsem si ověřil, že mě dolů se řítící Jeff nemůže strhnout s sebou, zavolal jsem na něho něco ve stylu: „Dobrý, teď padej.“

Jeff se mezi nohama podíval dolů a uviděl mě přivázaného ke stromu. Dvě věci byly jasné: když spadne, je po něm (nebo se přinejmenším povozí na kriplkáře), zato já budu v pohodě. Tahle situace prostě porušovala jakýsi kodex cti naší party a nespravedlnost toho, že já nevykrvácím a neskončím na padrť při úpatí skály jako on, ho nakopla natolik, že se vzchopil a slezl dolů.

Když jsme se prokousávali zpátky žlebem, pořád ještě odhodlaní náš výstup dokončit, všiml jsem si vodorovného zářezu, který nabízel potenciální traverz na hlavní stěnu. Vydali jsme se do něj, škrábali se po něm bokem a prodírali skrz křoviska, abychom se dostali na malou skalní římsu asi šedesát metrů od nástupu, kterou ze všech stran obklopovaly táhlé stěny hladké čisté žuly. Sedli jsme si vedle sebe na římsu a z ptačí perspektivy si prohlíželi údolí hluboko pod námi, přitom nás oba nadále spojovala šňůra na prádlo a rezervní jsme oba měli ještě smotanou přes rameno. Vrhli jsme na sebe chápavý pohled. Posunuli jsme Partu šílenců na úplně novou úroveň a bylo nám skvěle.

Naše snění přerušilo zařinčení kovu. Po pár vteřinách se na okraji římsy pod našima nohama objevila ruka a za ní maník, který se vytáhl k nám. Následovala chvíle nedůvěry a vzájemného pozorování obou lezeckých part. Tomu klukovi bylo asi tak dvacet, měl vousy, mozolnaté prsty a vyrýsované paže samý sval a šlacha, prostě hrana. Díval jsem se na jeho supermoderní vybavení, které viselo z karabin na sedáku. Jeho lano, na rozdíl od toho našeho, bylo spletené ze tří pramenů a mělo hladký oplet zdobený indiánským potiskem ze žlutých a černých geometrických vzorů.

„Ty máš ale super vercajk,“ pochválil jsem jeho vybavení.

Překvapený lezec na nás nevěřícně zíral a řekl něco ve stylu: „Jak jste se sem vy dva blbci ksakru dostali?“

Ustoupili jsme mu z cesty a pozorně sledovali, jak se pomocí několika karabin, které si odepnul ze sedáku, připíná k nějakým nýtům ve stěně. „Tohle si příště vezmeme taky,“ řekl jsem Jeffovi.

Když dorazil jeho parťák a uviděl nás sedět na římse, zíral na nás asi jako ten první. Ale neztráceli s námi čas, protáhli lana skrz kruhy ve stěně, aby se připravili na slanění. Pozorně jsem sledoval každý jejich pohyb a tajně doufal, že by nám naši noví přátelé třeba mohli poradit při sestupu, nebo, což by bylo přímo ideální, že by nám dokonce pomohli dostat se dolů. Spustit se po laně vypadalo skvěle, ale když jsem sledoval jejich přípravu, bylo mi jasné, že bez sedáků, karabin nebo těch efektních osmičkových tentononců, do kterých teď protahovali lana, to asi půjde ztuha. Chtěl jsem od nich aspoň trochu uchlácholit, stačilo by pár slov ve stylu, že to taky zvládneme nebo tak něco.

Jenže oni, stejně bezstarostně jako můj táta dnes ráno, slezli z okraje římsy na strmou, hladkou skalní stěnu pod námi. Sklouzli po lanech dolů a nás děti tam zanechali samotné, ať si prostě nějak poradíme.

Když slanili až na zem, vytáhli lana ze štandu u našich hlav a ten zůstal prázdný. A tak jsme naši šňůru na prádlo protáhli skrz ty kruhy, přesně jak jsme to viděli u nich. Protože kromě tohohle „lana“ jsme neměli žádnou jinou výbavu, jedinou možností bylo sešplhat holýma rukama ve stylu Batmana, což se mi dařilo do té doby, než jsem dosáhl konce provazu a zjistil, že visím uprostřed hladké stěny asi třicet metrů nad zemí. Naštěstí jsem se nohama dokázal rozkývat a přehoupnout se do žlebu. Jeff šel po mně. Odtud už pak byl sestup zpět na pevnou zem celkem snadný.

TÍMHLE ZÁŽITKEM SE ze mě stal lezec, což znamenalo, že nastal čas dělat to pořádně. S nadšením jsem zjistil, že knihovna ve Wellesley má sekci věnovanou lezectví a alpinismu. Do místní knihovny jsem chodil už jako dítě, takže tenhle poklad jsem po celé ty roky měl přímo před nosem: The Vertical World of Yosemite od Galena Rowella, Mountaineering: The Freedom of the Hills z nakladatelství Mountaineers, Climbing Ice od Yvona Chouinarda, The White Spider od Heinricha Harrera (česky Bílý pavouk: dobývání stěny smrti, 2002, 2010), Blank on the Map od Erica Shiptona, Annapurna od Maurice Herzoga (v Československu vyšlo jako Annapurna: prvá osemtisícovka, 1957) a The Shining Mountain od Petera Boardmana. Všechno jsem si vypůjčil a jedním dechem to lačně přečetl. Tyhle a další knihy mi otevřely dveře do dosud neznámého světa dobrodružství, do doby, kterou autoři knih označovali jako „zlatý věk“ lezectví a objevování. Tenhle zlatý věk, jak jsem se dočetl, byla doba, kdy na mapě ještě existovala prázdná místa, kdy žádná z vysokých hor světa ještě nebyla dobyta a kdy se každý muž nebo žena, kteří měli odvahu, odhodlání a vytrvalost, mohli vydat zapíchnout praporek na nějaké místo na planetě, kde do té doby nikdo nestál.

Ve fotografické příloze knihy The Shining Mountain byl obrázek vousatého Joea Taskera, jak visí v hamace zavěšené na zmrzlé kolmé stěně Changabangu z bílé himálajské žuly a tisíce závratných metrů pod sebou má ledovec. Hypnotizoval jsem ten obrázek celé dny, až jsem skoro cítil, jak mi do zad tlačí studená žula, do ramen mě štípe nylon hamaky a tvář mám zmrzlou od mrazivého větru. Mnohem víc než vrchol téhle hory mě nadchla představa bivaku, oné části velkolepých výstupů, kdy si člověk může odpočinout, kdy se třeba slušně nají a je v teple ve spacáku, v pohodlí a bezpečí uprostřed studeného a zmrzlého světa hor a ledu.

Mezi všemi ostatními se jako maják vyjímala jedna hora – Trango Tower. Její nadpozemskost mě poprvé ohromila, když jsem seděl u stolu v zadní části knihovny. Tahle éterická věž, která se tyčila z mlhy, dokonale splňovala mou představu o ideální hoře. Jednou…

Přestože to moji noví hrdinové asi neřekli přímo a tolika slovy, věděl jsem, že zlatý věk horolezectví byl nejlepším obdobím v dějinách lidstva. A já ho propásl. Byl jsem hyperaktivní kluk, který zoufale hledal něco, co by jeho životu dalo smysl a směr. A tak, právě ve chvíli, kdy jsem objevil své hrdiny a vzory, se moje iluze o velkoleposti zhroutily. Proč jsem se proboha nenarodil o jednu generaci dřív?

Asi týden mě to trápilo, ale pak mě napadlo: Co když tenhle zlatý věk ještě úplně neskončil? Co když na mapě zůstala nějaká prázdná místa čekající na prozkoumání? Co kdybych našel nějakou náhodnou horu, o které nikdo nikdy neslyšel a kterou mí hrdinové přehlédli?

A tak se v zatuchlé čítárně místní knihovny začala rýsovat moje nová životní trajektorie.

KAPITOLA TŘETÍ
Stonemasters

Alex Honnold byl v háji. Vylezl stovky metrů zmrzlým žlebem, protože ho nalákal počáteční nízký sklon a měkký sníh. Ale jak stoupal vzhůru a zarážel do sněhu svoje sněžnice od REI, které našel den předtím v tátově skříni, žleb se postupně zužoval a byl stále strmější. Nakonec si uvědomil, že své holé prsty zatíná do hladké ledové desky. Kdyby tušil, jak se po sněhu a ledu leze, už dávno by si ty sněžnice pověsil na batoh a vzal si mačky s ocelovými hroty. Alex si však ani mačky, ani cepín dosud nepořídil. Byla to jeho první zimní túra. A byl na ní sám.

Zkušenější horolezec by se možná ještě zachránil tím, že by po schůdkách z malých stupů slezl dolů jako po žebříku. Když si Alex uvědomil, že nemá jinou možnost než se vrátit, otočil se, aby si prohlédl strmý svah pod sebou jako lyžař, který odhaduje sjezdovku. Ve zlomku sekundy už ležel na zádech a řítil se dolů z hory. Jak zrychloval, podíval se pod sebe a na úpatí svahu uviděl pole hranatých žulových bloků. Jeho poslední myšlenka před nárazem do suťoviště byla: Za chvíli je po mně.

KDYŽ ZAZVONIL TELEFON, dělala si Dierdre právě na kuchyňské lince čaj.

„Haló?“

„Ahoj, mami.“

„Alexandře?“ Znělo to jako Alex, ale něco bylo špatně. Hlas měl zastřený, jako by měl pusu plnou vatových tamponů.

„Kde to jsem? Proč jsem všude od krve?“

Dierdre zaběhla do ložnice vzadu, vzbudila dceru Stasii, která je o dva roky starší než Alex, a podala jí telefon. „Snaž se, aby pořád mluvil,“ řekla jí. „Já zavolám na policii.“

Dispečer z úřadu šerifa okresu El Dorado řekl Dierdre, aby se Alexe zeptala, co vidí. Jsou tam nějaké orientační body, podle kterých by mohli určit, kde je? Máma si vzala od Stasie telefon.

„Alexi, co vidíš?“

Ticho. Ztratil vědomí? „Alexi, jsi tam? Slyšíš mě?“

„Kdo je to?“

„Máma.“

„Proč mluvíš anglicky?“ zeptal se Alex skoro otráveně. „Myslel jsem, že je to někdo jinej.“

Bylo to poprvé po devatenácti letech od Alexova narození, kdy Dierdre, profesorka francouzštiny, španělštiny a angličtiny, mluvila se svým synem anglicky. Chtěla, aby její děti z domova uměly dva jazyky. Alex mámě většinou odpovídal anglicky, čímž jí chtěl dát najevo, že mu to přijde divné.

„Ne bouge pas, les secours arrivent,“ řekla hned francouzsky „nehýbej se, pomoc už je na cestě“.

ALEX TENKRÁT VLASTNIL mobilní telefon jen necelých čtyřiadvacet hodin. Dostal ho od mámy k Vánocům. Dokonce ho chtěla vrátit, protože jí Verizon poslal špatný model s vestavěným fotoaparátem. Ale právě ten foťák byl důvod, proč si ho Alex vzal na lezení s sebou. Mobil ten pád naštěstí přežil.

Alex střídavě ztrácel a nabýval vědomí. V jasnějších chvílích se díval na sever k jezeru Tahoe, které jen matně rozeznával. Pořád však nechápal, proč leží v hromadě kamení na úpatí sněhového pole. Ze svahu nad ním se táhla krvavá stopa. Prohlížel si svoje rozedřené ruce. Pravý palec měl sedřený na kost a jakoby zlomený. Hlavu měl na jedné straně odřenou a oteklou. Ve tváři měl díru a kdykoli se nadechl, hrudník ho ďábelsky bolel. Jeho oblíbená bunda vypadala jako po útoku tygra. Přilepila se krví všude po těle, jako by ho vyváleli v dehtu a peří. Čím víc svoje tělo prozkoumával, tím víc zranění nacházel.

První vrtulník, Airbus H135, Alexe sice našel, ale kvůli silnému větru nemohl přistát. Pilot ohlásil jeho polohu šerifově kanceláři, kde Dierdre řekli, že budou muset vyslat pěší skupinu. To by ale trvalo několik hodin a nad Sierrou Nevadou se zvedala silná bouře. Vždyť tam zatím zmrzne, napadlo Dierdre. Pak ale dostala dobrou zprávu. Menší vrtulník kalifornské dálniční policie odvážně přistál na úpatí jihovýchodního svahu. Když Alexe připravovali na transport, znovu ztratil vědomí.

Pozdě v noci ho pak jeho matka odvezla z nemocnice v Renu domů. Měl stehy na ruce a obličeji, propíchnutou nosní dutinu, naštípnuté zuby, zlomenou pravou ruku a otřes mozku. Druhý den si v posteli s očima opuchlýma tak, že skoro neviděl, zapisoval prožité utrpení do svého deníku, který si začal psát před měsícem. Levou rukou (je pravák) úhledně napsal následující:

Tallac

Spadl, zlomená ruka… přeprava helikoptérou.

Měl jsem si zachovat chladnou hlavu a vykašlat se na to. Hovnolezec

NĚKOLIK NÁSLEDUJÍCÍCH MĚSÍCŮ se Alex zotavoval doma v Carmichaelu na předměstí Sacramenta. Právě vyšla nová videohra World of Warcraft, která se odehrává v cizím světě Azeroth obývaném zombie, vlkodlaky a gryfy. Cílem hry je plnit úkoly, za které hráč získává body a herní peníze, za ty si pak může nakupovat zbraně a superschopnosti. Alex do Azerothu utíkal na několik hodin každý den. V téhle hře se mohl ztratit ve světě fantazie a zapomenout na svůj vlastní život, protože ten v poslední době za moc nestál.

Před rokem mu umřel děda, kterého měl hrozně rád. Cesta, kudy Alex jezdil na kole na umělou stěnu, vedla kolem dědečkova domu, a on se u něho často zastavoval, aby si spolu zahráli karty nebo šachy. Pár měsíců po jeho smrti dochodil Alex střední a rodiče mu oznámili, že se rozvádějí. On i jeho sestra to stejně už věděli, protože si na rodinném počítači četli máminy e-maily. V létě se od nich jeho táta Charlie Honnold odstěhoval. Krátce nato se Alex zapsal na Kalifornskou univerzitu v Berkeley, kde měl studovat stavební inženýrství. Bydlel mimo univerzitní kampus v bytě jednoho rodinného přítele. Potuloval se po okolí v teplácích a plandavé mikině, obvykle s kapucí přes hlavu. Ve společnosti více lidí byl většinou nesvůj a teď, bez podpory nejlepšího kamaráda z dětství Bena Smalleyho a přítelkyně Elizabeth, se stáhl do svého soukromého světa, kde mu bylo nejlépe.

Podle Bena Alex na střední trpěl značnou sociální úzkostí. Nikdy nešel na žádný večírek ani se nesnažil nijak zapadnout mezi ostatní a být oblíbený. O polední pauze si vždycky zalezl do matematické učebny do „společnosti lúzrů“, zatímco ostatní spolužáci se spolu bavili ve školní jídelně.

„Když mu něco vadilo nebo ho něco stresovalo, prostě se tomu vyhýbal,“ říká Smalley. „Sem tam sice pronesl nějakou poznámku o šťastných a vychechtaných lidech, ale nikdy to nebylo ve stylu: ‚Taky bych se chtěl takhle bavit, taky bych chtěl, aby mě ostatní měli rádi.‘ Spíš prostě uznával, že mezi tyhle lidi on nepatří. Jejich svět mu byl natolik cizí, že neměl potřebu mezi ně zapadnout.“

Přestože byl Alex regulérní podivín, ostatní ho podle Bena respektovali, protože byl hrozně chytrý. Byl jedním z nejlepších studentů školního programu mezinárodní maturity, přestože ke studiu neprojevoval žádné nadšení a ve škole dělal jen to nejnutnější. Alexova matka byla členkou Mensy, což je společnost sdružující lidi s vysokým IQ. Alex její testy taky úspěšně zvládl a svou inteligencí se podle nich řadí mezi dvě procenta nejinteligentnějších lidí.

Na Kalifornské univerzitě v Berkeley byl obklopený extrémní koncentrací podobně oslnivých lidí, jenže byl tak plachý a společensky nesmělý, že po celé měsíce s nikým z nich ani nepromluvil. Za celý rok si tam nenašel jediného kamaráda. Ve druhém semestru začal vynechávat přednášky a lezl místo toho po skalách. Měl v oblibě Indian Rock v Berkeley Hills, asi tři kilometry severně od kampusu. Jezdil tam na kole a trávil hodiny traverzováním sem a tam po výchozu sopečné vrstvy. Mezi lezením sedával na vrcholcích skal vedle jam na broušení žaludů, které tam vytesali indiáni, jedl jen chleba a díval se přes budovy kampusu směrem na jih. Severním směrem byl vidět Sanfranciský záliv, ten však býval často zahalený v mlze, nad kterou se tyčily jen věže mostu Golden Gate.

Lezení bylo jeho jedinou záchranou a věnoval se mu prakticky denně. Když zrovna nelezl na umělé stěně, na Indian Rocku nebo po kampusu, seděl doma v trenkách a hrál videohry nebo dělal shyby na hrazdě upevněné mezi futry. Jeho spolužáci, kteří o Alexově existenci vlastně skoro ani nevěděli, nemohli tušit, že z tichého génia pohybujícího se mimo zónu jejich zájmu se pomalu stává lezec, jakého svět ještě neviděl.

POPRVÉ SE DOSTAL do povědomí lezeckého světa v červenci 2004, po prvním roce na Berkeley, na národním mistrovství v lezení. Tahle soutěž se konala v lezecké aréně Pipeworks v Sacramentu, kde Alex trénoval už od jejího otevření v roce 2000. Využil energie domácího publika, předvedl perfektní výkon a obsadil druhé místo v juniorské kategorii (14 až 19 let). Tím se kvalifikoval na mistrovství světa ve Skotsku, které bylo o dva měsíce později. Krátce po národním mistrovství zemřel na infarkt na letišti ve Phoenixu jeho otec, když se snažil stihnout letadlo. Táta byl pro Alexe posledních osm let jediným podpůrným „týmem“, vozil ho na soutěže po celé Kalifornii a spoustu hodin ho jistil. Bylo mu teprve pětapadesát.

Na mistrovství světa v září tak v sobě Alex pro tuhle akci nedokázal najít žádnou motivaci ani nadšení a skončil na 39. místě.

Představa dalšího roku na Berkeley ho naplňovala hrůzou, proto se zeptal mámy, jestli by nemohl se školou skončit. Protože Dierdre věděla, že se tam trápí a svou zkušenost z vysoké popsal jako „humus“, souhlasila s tím. Den po Vánocích roku 2004 se pak při výstupu na Tallac málem zabil.

NĚKOLIK MĚSÍCŮ PO svém pádu se Alex potloukal doma u mámy a utápěl se v sebelítosti. Později tomu začal říkat „období smutku“. Sám sebe v té době popisuje jako „hubeňoura s kožními problémy“, který „prostě nebyl vůbec cool, nic ho nečekalo a neměl žádnou budoucnost“. Smalley se tenkrát za Alexem stavil a přišlo mu zvláštní, jak se staví ke smrti otce, protože dělal, jako by se nic nestalo.

„Já se ho tenkrát přímo zeptal: ‚Tobě to je úplně fuk?‘“ vzpomíná Smalley.

Alex to odbyl jen pár větami: „S tátou jsme si stejně moc nerozuměli. Vozil mě jen na lezení a nic jinýho jsme spolu nepodnikali. Vlastně jsme spolu skoro nemluvili. Když byl doma, byl něco jako duch. Těžko můžeš postrádat někoho, kohos v podstatě nevnímal.“

Když mu Smalley vysvětloval, že pokud někomu umře táta, je normální prožívat smutek, Alex mu na to řekl: „Ty tomu prd rozumíš. Máš normální pohodovou rodinu, ale ta moje je nějak divně pokurvená.“

Alex mi pak řekl, že smrt jeho táty mu připadala jakoby neskutečná. Když jednou přišel domů, seděla máma na okraji bazénu, nohama čeřila vodu a brečela. „Tvůj táta umřel,“ řekla mu tenkrát.

„Nikdy jsem neviděl jeho tělo, nebyl jsem na pohřbu, prostě se nic nedělo,“ řekl Alex. „Vůbec se to neuzavřelo. Dokonce mě napadlo, že snad ani není fakt po smrti.“ Potom mi Alex ještě řekl, že smrt jeho otce byla dost smutná, protože Charlie se po rozvodu s Dierdre hodně změnil. Jako by mu ze zad spadla nějaká tíha a tichý, uzavřený muž, který skoro nemluvil, začal projevovat úplně jinou stránku své osobnosti. Vrhl se na cestování, což byla před narozením Stasie a Alexe jeho vášeň. Měl v plánu poznat svět. Chtěl navštívit všechny země, které měl na seznamu, a nakupovat suvenýrové masky do své sbírky. Alex o tomhle jeho alter egu sice už slyšel dřív od příbuzných z tátovy strany, ale teď ho viděl poprvé na vlastní oči. Měl radost, že ho může poznávat jako úplně nového člověka. Jenže pak najednou zmizel.

Po tátově smrti se Alex podle svých slov stal „znovuzrozeným ateistou“. Dierdre měla katolickou výchovu a několikrát vzala Alexe a Stasii na mši, jenže Alex věděl, že ani jeden z jeho rodičů v Boha nevěří, a nevěřil v něj ani on. Když jsme se spolu po letech bavili o duchovních věcech, řekl mi: „Všechny ty řeči o velkým architektovi ve stylu ‚Hele, to je neuvěřitelný, jak je ta oční bulva perfektně vymyšlená‘ jsou jen kecy. Já v pohodě dokážu žít s tím, že to všechno se děje nějak samo sebou. Stačí jen spousta materiálu a náhod a nakonec z toho všeho nějaké šílenosti vzniknou.“

Když ho tenkrát zrovna nepohlcovaly fantazijní světy jeho videoher, lámal si hlavu s tím, co by mohlo znamenat „žít dobrý život“, a všechno se mu zhustilo do několika jednoduchých faktů. V posmrtný život nevěřil, takže nejcennějším zbožím se pro něho stal čas. Jak má tenhle svůj kapitál utratit? Jeho jedinou životní vášní bylo lezení. Pro nic jiného se nadchnout nedokázal, nezajímali ho ani kamarádi, ani holky a už vůbec ne škola. Lezení mu umožňovalo prožívat radost z okamžiku, kterou se nechával pohltit. A taky mu skvěle šlo. Když lezl, ostatní si ho všímali.

Už po týdnu na gauči si zajel na kole na umělou stěnu, aby si zkusil přítahy zlomenou rukou. Ze sádry mu koukal jen malíček a prsteníček. Když se dvěma nejslabšími prsty přitahoval na plastových chytech, sice to bolelo, ale ne zase tolik, aby toho musel nechat. „Neměl by sis dát ještě pohov?“ ptali se ho ostatní. „Klídek, jsem v pohodě,“ odpovídal jim. Jenže zápěstí se hojilo o pár měsíců déle, než předpokládal.

Pořád ještě lezl jen po umělých stěnách z pomalované překližky, což bylo prostředí skutečnému světu vzdálené stejně jako krajiny Azerothu. Ale v knihách a časopisech u postele si mohl prohlížet svět skutečného lezení, kde člověk může zanechat svou stopu. Hltal každé nové číslo časopisů Climbing a Rock and Ice a stejně jako každý lezec vnímal, že ze všech lezeckých disciplín, od umělých stěn přes bouldering až po horolezectví, jsou to právě lezci bez jištění jako Henry Barber, John Bachar, Peter Croft a Dean Potter, které svět oslavuje jako hrdiny. Alex se znovu a znovu díval na videa jako Masters of Stone, ve kterých tihle borci šplhali po pohádkových skaliskách až někam do stratosféry a se životem je spojovalo jen pár prstů a kousek podrážky.

Nejvíc Alexe zaujala fotografie Johna Bachara bez lana vysoko ve strmé a kluzké yosemitské spáře zvané New Dimensions. Ta fotka byla z roku 1982, tedy šest let po Bacharově historickém zdolání téhle spáry bez jištění, což bylo první free solo v Yosemitech s obtížností 5.11. Prsty levé ruky má zastrčené do spáry, která skoro sto metrů nad zemí rozděluje vzhůru se tyčící, vertikálně otevřený kout. Ramenem se opírá o levou stěnu a pravou ruku má za zády zabořenou do maglajzáku. Levou špičku má vraženou ve spáře a pravou zapřenou o protější stěnu pokrytou mapami černého lišejníku. Na sobě má běžecké kraťasy s modrými pruhy na bocích a červené triko s límečkem a dlouhým rukávem. Vlnité blond vlasy se mu derou zpod čepice s jemným proužkem otočené kšiltem dozadu. Nad sevřenými rty, které nevyjadřují žádné emoce, se mu rýsuje tenký knírek a jeho pronikavě modré oči se dívají přímo do objektivu. Působí naprosto uvolněně a nenuceně, ale v jeho výrazu je něco víc než jen mírný náznak arogance: dívá se na vás jako nějaký chuligán, který se ve svém teritoriu opírá o sloup pouličního osvětlení. Tahle fotka inspirovala celou generaci lezců, protože je to obraz ničím nespoutaného člověka.

JOHN BACHAR VYRŮSTAL v 60. a 70. letech 20. století ve Westchesteru v Kalifornii, jen pár kilometrů od mezinárodního letiště v Los Angeles. Byl to smělý chlapec, který vynikal ve studiu i ve sportu. Na střední škole hrál baseball a tenis a byl taky velmi úspěšný skokan o tyči. Bachar snil o tom, že se stane olympionikem, a několik let trénoval pod vedením Joea Douglase, z jehož atletického klubu v Santa Monice vzešli světoví rekordmani jako třeba Carl Lewis. Nepružná struktura tradičních sportů ho však brzy otrávila, a když pro sebe hledal nový směr, kudy se vydat, našel si cestu ke graffiti posprejovaným balvanům ve Stoney Pointu, což je malá lezecká oblast v kopcích severně od Hollywoodu. Tady si Bachar, aniž to tušil, vyzkoušel stejné krátké, ale náročné boulderové problémy, které v 50. a 60. letech minulého století využívali jako svou tréninkovou základnu legendární lezci Royal Robbins a Yvon Chouinard.

Po získání řidičáku se vydal do národního parku Joshua Tree, kde zapadl do skupiny drsných lezců, ke kterým patřili Rick Accomazzo, Richard Harrison a John Long. Pár měsíců před Bacharovým příchodem si tihle tři chuligáni v Harrisonově sklepě na úpatí San Gabrielu předávali jointa a jeden z nich vyslovil myšlenku, která v jejich společném podvědomí bublala už dlouho: Stonemaster. Nikdo si nepamatuje, kdo tohle slovo řekl nahlas, ale „jen jeho vyslovení znamenalo vyvolat samotného Stonemastera, jehož blesk nás zasáhl přímo mezi oči“, napsal Long v článku popisující tu osudnou noc. Tehdy se zrodila skupina lezců Stonemasters, která navždy změnila směr vývoje skalního lezení.

O pár měsíců později Long ukazoval Bacharovi svůj boulderingový okruh po žulových vejcích roztroušených kolem kempu Hidden Valley v národním parku Joshua Tree. Zastavili se pod skoro osm centimetrů širokou spárou, která rozdělovala západní stěnu asi 30 metrů vysoké skály zvané Old Woman.

„Chceš zkusit něco záživnějšího?“ zeptal se ho Long a ukázal na cestu nazvanou Double Cross. Long mu navrhoval jednodélkový přelez „boulderingem“ neboli její zdolání bez jištění (lanová délka je vzdálenost, kterou lze vylézt s použitím jednoho lana. V 70. letech měla většina lan kolem 45 metrů, dnes je standardem délka 60–70 metrů).

„Ani náhodou,“ zareagoval Bachar, který nikdy nelezl bez lana víc než jen pár metrů nad zemí. „To je šílenost.“

„Kdybys tuhle cestu přelezl stokrát, kolikrát bys spadl?“ na to Long.

Bachar se zamyslel a odpověděl: „Ani jednou.“

Výstup, který tenkrát Bachar v pohodě zvládl, byl něco jako osvícení. Pocit, který si bez otravování se s lany a vercajkem na Double Crossu užíval, byl daleko lepší, než kdyby si něco šlehnul. Později řekl, že Longova otázka mu tenkrát změnila život a že „v sobě přitom měl nějaký podivný chvění“.

_____________

JEDNOU Z PRVNÍCH VĚCÍ, které se lezecký nováček učí, je číselný systém používaný pro hodnocení obtížnosti cest. Ve světě se používá několik různých systémů. Americká verze se nazývá Yosemitská decimální stupnice (YDS). Rozděluje lezecký terén do pěti tříd. Encyklopedie lezectví, kniha s názvem Mountaineering: Freedom of the Hills popisuje tyhle třídy následovně:

Třída 1: Pěší výstup po skalnatém svahu; ruce zpravidla nejsou potřeba.

Třída 2: Náročnější výstup pravděpodobně s použitím rukou; nikdo kromě těch nejnezkušenějších a nejneohrabanějších borců lano potřebovat nebude.

Třída 3: Může obsahovat mírné riziko; jednoduché lezení nebo náročný výstup s častým používáním rukou. Lano by mělo být po ruce.

Třída 4: Zahrnuje středně pokročilé lezení a většina lezců vyžaduje kvůli riziku pádu lano. Pád může být vážný až smrtelný.

Třída 5: Lezení vyžaduje lano a přírodní nebo umělé jištění (jistící body ve skále) prvolezce kvůli ochraně před vážným pádem.

Pětka před desetinnou tečkou u stupně technické obtížnosti skalního lezení prostě ukazuje, že se jedná o pátou třídu, tedy lezení s lanem. V 50. letech 20. století, kdy Sierra Club poprvé vytvořil tenhle systém, se původně předpokládalo, že pátá třída bude zahrnovat deset mezistupňů od 0 do 9, označovaných jako 5.0, 5.1, 5.2 atd. Stupeň 5.0 byl přidělen nejlehčímu výstupu páté třídy a 5.9 nejtěžšímu, což byla v té době cesta na Tahquitzu v jižní Kalifornii zvaná Open Book. Rychle se však ukázalo, že žádný uzavřený systém nebude fungovat, protože brzy někdo vylezl cestu ještě těžší než Open Book a toho pak zase překonal jiný lezec. Tenhle systém se proto předělal tak, aby byl otevřený. Následně začali lezci rozdělovat vyšší mezistupně na lehké, střední a těžké. Například stupeň 5.10 má tři další úrovně obtížnosti: 5.10-, 5.10 a 5.10+. Nakonec plusy a mínusy ustoupily čtyřem písmenům a, b, c a d. Obtížnost 5.11a je tedy jen o jeden stupínek těžší než 5.10d a o tři stupínky neboli písmena méně obtížný než 5.11d. (V některých případech používají lezci ještě jemnější rozlišení, např. 5.11b/c.)

Stupně obtížnosti lezení jsou ze své podstaty subjektivní. Nějaký dlouhán v pohodě dosáhne nad hladký úsek na dobrý chyt, zatímco menší lezec musí kreativně využívat mírné výstupky ve skále a o stejný chyt se zoufale snažit.

Postupem času se však vytváří konsenzus ohledně obtížnosti konkrétního výstupu a tenhle systém je v jednotlivých lezeckých oblastech pozoruhodně konzistentní.

V současnosti je nejtěžším sportovním přelezem na světě cesta nazvaná Silence v jeskyni Hanshelleren v norském Flatangeru. Adam Ondra ji vymyslel už v roce 2012, ale až v roce 2016 ji začal vážně stavět. Nýty jsou od sebe asi dva až čtyři metry, což znamená, že když skála lezce setřese, spadne z výšky tří až devíti metrů, což se taky mnohokrát stalo. V září 2017, po zhruba padesáti dnech práce na téhle cestě, se to Ondrovi konečně podařilo. Předběžně ji ohodnotil obtížností 9c, což je francouzský stupeň, který podle YDS odpovídá 5.15d.

Jak těžká je obtížnost 5.15d? Video z jeho prvního výstupu na YouTube stojí za zhlédnutí. Ondra se jako nějaký hmyz drží skalní stěny na spodní části skály ve třiceti- nebo čtyřicetistupňovém převise. Leze nohama napřed a svoje lezečky zasunuje do rozevírající se spáry nad hlavou. V klíčovém místě se v extrémním zkroucení zmítá jako Houdini, ale jeho tělo se jako zázrakem neroztrhne. Ve videu můžete slyšet, jak Ondra žertuje, že jako stup použil svou vlastní ruku. Výš se pak vrhá z jednoho malého chytu na druhý, na okamžik se ocitá ve stavu beztíže, aby se nakonec pokaždé konečky prstů sotva zachytil. Po několika takových pohybech za sebou se dostane na větší hranu o tloušťce okenní lišty, kde „odpočívá“ a připravuje se na horní polovinu výstupu, která je podobně akrobatická.

NA JAŘE 1975 Bachar po prvním ročníku přerušil studium na Kalifornské univerzitě v Los Angeles a vydal se do Yosemit. Elektrické výboje oné bouřlivé noci v Harrisonově sklepě pořád ještě praskaly a jako elektromagnet přitahovaly různorodou skupinu lidí, které filozofie Stonemasters oslovovala. Nastal čas, aby byla napsána další kapitola historie lezení v Yosemitech.

Bachar se vytratil ze scény a s ním zmizel i poslední blesk Stonemasters.