Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Robert Cvek

Šachy

Sám sobě trenérem

Vydala Grada Publishing, a.s. ve spolupráci s RP šachy

U Průhonu 22, Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401

jako svou 9815. publikaci

Odpovědný redaktor Petr Somogyi

Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková

Formát ePub Štěpán Böhm

Počet stran 272

První vydání, Praha 2024

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2024

ISBN 978–80–271–7660–1 (ePub)

ISBN 978–80–271–7659–5 (pdf)

ISBN 978–80–271–5573–6 (print)

O autorovi

Robert Cvek se narodil 6. ledna 1979 v Krnově. Šachy ho naučili rodiče – jeho otec, známý krnovský básník a lékař Dušan Cvek, byl sám silným šachistou. Robert si v devatenácti letech uhrál titul mezinárodního mistra a v sedmadvaceti letech mu byl udělen titul velmistra. V roce 2006 reprezentoval Českou republiku na Šachové olympiádě v Turíně. V současnosti je především popularizátorem a trenérem šachu, trénování šachistů se věnuje déle než 25 let. Společně s Lukášem Klímou napsal dvě knihy o šachu (Lázeňské rošády a Rošády pod Špilberkem). S Petrem Koutným stojí za webovou stránkou RP šachy, která patří v Česku k těm největším a nejnavštěvovanějším. Oblíbená jsou i jeho šachová videa na YouTube a Stream.cz.

Úvod

Tato kniha není určena šachovým profesionálům a špičkovým hráčům, ačkoliv některá témata budou užitečná i pro ně. Psal jsem ji pro všechny šachisty, kteří mají tuto báječnou hru rádi, chtějí se zlepšit nebo šachům ještě více porozumět. Kniha je pro všechny, kteří se chtějí vydat na dlouhou cestu k vlastnímu mistrovství. Bavil jsem se se spoustou šachistů a jen hrstka zhruba věděla, jak správně trénovat. Drtivá většina o tom neměla ani potuchy. Měli určité povědomí o tom, že by se měly přehrávat partie, studovat zahájení a cvičit taktika, ale to bylo asi tak všechno. Tato kniha je tedy „pomocnou rukou“ všem, kteří s tréninkem už mnohokrát začali, ale ještě vícekrát skončili.

Mnoho šachistů se mě ptalo, kam mohou dojít, nakolik se mohou zlepšit a jestli si mohou uhrát například první výkonností třídu, kandidáta mistra atd. Co na to odpovědět? Zažil jsem případy, kdy se šachisté, kteří měli malé vlohy, hodně zlepšili a dosáhli svých cílů a vizí, ale také naopak. Nikdo z nás neví, kde leží jeho hranice a kam až může dojít. Víme však určitě, že bez dobrého tréninku a dlouhé cesty k vlastnímu mistrovství nedojdeme. A také velmi dobře víme, že i ten nejméně talentovaný šachista dosáhne pozoruhodných výsledků, pokud bude dlouhodobě pracovat.

Ze své trenérské praxe bych rád zdůraznil, že často je lepší mít schopnost být pracovitý a zdolávat překážky, než mít „jen“ talent na šachy. K čemu nám je sebelepší talent, když ho nebudeme chtít rozvíjet?

Šachy často přirovnávám k ultra-ultra- a ještě jednou ultra maratonu. Pokrok v šachu je někdy velmi pomalý, někdy je to až frustrující (jak je pomalý). Pokud se věnujete jiné činnosti či sportu, kde se uplatní nějaké parametry jako váha, stopky, metr atd., hned zjistíte, jak rychle a jak hodně se zlepšujete. Ale jak to poznat v šachu? Tam na to potřebujeme dlouhé období. Může se klidně stát, že po usilovném několikaměsíčním tréninku sehrajete nejhorší turnaj kariéry, zatímco váš kamarád, který se šachu nevěnuje vůbec, bude o parník před vámi. Nicméně i v šachu samozřejmě platí, že se kvalitní a dlouhodobá práce projeví – jen to chce čas. V šachu prostě trpělivost přináší růže.

Osobně spatřuji největší a nejdůležitější poselství této knihy v tom, aby vás k šachu připoutala a ukázala vám, jak porazit sami sebe ve smyslu „končím s tréninkem“. Je to samozřejmě těžký úkol, ale pomyslnou rukavici jsem ze země rád zvedl. Dále pak chci vám všem ukázat, jak by trénink mohl a měl vypadat. Záleží jen na vás, co si z knihy odnesete. Připadám si jako průvodce či poutník, který se s vámi vydá na cestu a povede vás neznámou krajinou. A na tu cestu musíme být připraveni oba dva.

Jako pravý labužník si nechávám to nejlepší nakonec. Tato kniha – alespoň v to pevně doufám a velmi si to přeji – by vás mohla k šachu přitáhnout (možná dokonce připoutat) a vybudovat to tajemné neviditelné pouto, protože šachy jsou skvělou až geniální hrou. Pokud je vpustíte do svého srdce, odvděčí se vám na celý život. Ano, někdy přijdou i těžké chvíle, těžké porážky, ale přesně to k životu patří (a nejenom za šachovnicí). Stejně, jako se učíme v normálním životě, učíme se i u šachovnice.

1

PROČ ŠACHY

ANEB ÚVAHY OŠACHU

Když někde čtu, proč hrát šachy, většinou se uvádějí argumenty ohledně dětí. Tedy něco ve smyslu, že šachy „zlepšují mozek“. Konkrétně paměť, soustředění, logické myšlení adalší plusové věci. Určitě jste už někdy slyšeli, že „šachy jsou nejlepší gymnastikou mozku“. Někde jsem se také dočetl, že šachy dokonce zlepšují IQ. Všechno jsou to jistě dobré věci aplusové stránky šachu.

Šachy kromě toho učí prohrávat – přijmout prohru, pracovat na sobě, dosahovat svých cílů. Pro starší lidi je dobré cvičit mozek proti nejrůznějším zákeřným nemocem, jako Parkinsonova nebo Alzheimerova nemoc. Ajak lépe cvičit mozek než pomocí šachu? Navíc šachy umožňují najít si nové přátelé, navázat sociální kontakt, poznat nová místa atd.

Nicméně to všechno by pro mě bylo málo. Cvičit mozek si mohu také tím, že budu luštit křížovky, paměť mohu cvičit tím, že budu číst naučné knihy apodobně. Sociální kontakt mohu navázat kdekoliv vbaru.

Proč tedy šachy? Každý znás žijeme svůj vlastní život achceme prožít svoje vlastní – šťastné – chvíle. Jednoduše řečeno, přes všechna trápení astarosti, které přináší všední život, chceme mít také nějakou „zahradu radosti“. Achceme také něco, co přináší emoce apocit určité fantazie, naplnění, zdolání cílů apřekážek, co přináší do našeho života pestrost. Chceme život, ve kterém se na něco těšíme akde také občas zapomeneme na „všechny starosti světa“. Před několika lety jsem na toto téma napsal článek amyslím, že je stále platný:

Je stejně zajímavé, kolik knih ošachu vyšlo avychází. Nepřeberné množství titulů, jak si zlepšit hru, jak správně hrát zahájení, jak se vyznat vkoncovkách. Ale otom nejdůležitějším, co vlastně šachy jsou, proč je hrát astudovat, co přinášejí aodnášejí, otom jsem knihu nečetl.

Sami si můžete nyní položit otázku: ‚Co pro mě šachy jsou, co od nich očekávám, čeho chci dosáhnout aco mi dělá všachu radost?‘

Každý zvás bude mít jiný pohled. Jsme jedineční, ale zřejmě to nebude jen otom, že budeme studovat anadrtíme desítky knih ostrategii, taktice akoncovkách. Ačkoliv mít čistě sportovní cíl je důležité. Ale kolik sportovců/šachistů naplnilo své velké cíle, ale šachu pak zanechali nebo se začali zajímat ojiné věci?

Jedna zklíčových věcí je vášeň aradost pro danou činnost.

Je nesmysl si myslet, že ten, kdo lépe hraje šachy (nebo jim více rozumí), bude díky tomu šťastnější. Nejsem fyzik ani matematik, ale jednu dobu jsem spocitem naprostého štěstí studoval knihy ovesmíru, fyzice amatematice anetrápil mě fakt, že tomu někdo rozumí desetkrát lépe. Měl jsem ohromné štěstí, že někdo, kdo tomu rozuměl, napsal knihu právě pro mě. Otevřel mi nové obzory. Byly to okamžiky pravého štěstí, ponořil jsem se do takové knihy opravdu hluboko azapomněl jsem na okolní svět.

Myslím si, že je klíčové si právě tohle uvědomit. Není to tak, že dosáhnu ela 2100, stanu se kandidátem mistra atím to končí, od teď budu osvícený. Kdepak, takhle to vůbec nefunguje.

Je přirozená lidská vlastnost, že chceme více achceme mít větší nebo stejnou sílu jako klubový spoluhráč. Atoužíme po tom. Ale zeptejte se sami sebe, co vám skutečně přináší štěstí všachu? Kdy jste opravdu šťastný, kdy máte radost, cítíte se povzneseně?

Poznal jsem silné hráče, velmistry, kteří sšachem skončili. Ato doslovně. Proč? Protože neměli kšachu žádný vztah. Je to jako rozvod. Zpočátku šachy milovali, ale pak to postupně přecházelo, až cit vyprchal úplně. Zbyl jen pocit zmaru. Vyhořeli. Aprávě to je ta největší tragédie, když si šachy zamilujete, když je jednou opustíte. Šachy vás nikdy neopustí, ten krok je jen apouze na vás.

Když přemýšlím ošachu amyslím na radost zšachu, pak se mi myšlenky nutně stočí ke smyslu života. Může se zdát, že to jsou dvě zcela rozdílné věci, ale nejsou.

Kčemu vlastně šachy jsou? Zhlediska praktického života asi kničemu. Pro drtivou většinu zvás, kteří čtete tyto řádky, jsou šachy něčím, co je všechno možné, jenom ne způsob obživy.

Takže kčemu to všechno je? Tréninky, partie, cestování, peníze, čas…

Pokud se sami sebe zeptáte, co pro vás šachy znamenají, dříve či později se budete zamýšlet nad jejich smyslem, atím pádem inad zdrojem vaší radosti. Můžeme to ipřevrátit: nejdříve radost, pak smysl.

Zmínil jsem se, že mě kdysi strašně bavila matematika afyzika. Počítal jsem příklady. Aco mi to přinášelo? Nic, jen radost. Nebo také bych mohl napsat: všechno kromě peněz aslávy. Byly vtom emoce, radost zvyřešeného příkladu, vášeň po poznání, zklamání, možná imírný hněv zpříkladu, který odolával.

Může být smyslem života bavit se šachem? Sledovat turnaje online, dívat se na videa, hrát partie, jezdit na turnaje, číst šachové knihy? Může, samozřejmě – proč ne? Může inemusí. Záleží jen na vás.

Samozřejmě se vkrádá otázka: Je to takhle dobře? Není to škoda času? Neměli bychom dělat něco užitečnějšího, než se zabývat hrou? Navíc hrou, kde dominuje umělá inteligence?

Vidíte, jak se stále stáčíme ke smyslu života. Můj pohled je ten, že pokud máte pro šachy vášeň, naplňují vás abaví vás, máte ze hry radost, jste na správné cestě. Pokud vás totiž nějaká činnost takto naplňuje, budete mít iplnější život. Ato myslím doslova.

Přiznám se, že občas na mě padne mírná deprese, proč se raději nevěnuji matematice ahlavně fyzice. Obzvláště když jsem viděl skvělý hraný dokument Génius (natáčel se dokonce unás), desetidílný seriál oAlbertu Einsteinovi. Právě on byl pro mě vždy ta největší osobnost, vnešachovém světě nezpochybnitelné číslo jedna.

Bývalo to krásné, přímo úžasné, hlavně vroce 2005 a2006, kdy mě to chytlo nejvíce. Denně jsem strávil smatematikou afyzikou ipět hodin. Strašně mě to bavilo. Pro mě to byl svět plný neskutečna, tajemna. Bylo to přesně ono, co naplňovalo můj život.“

Když se vrátím do současnosti, kdy sedím zadumaný apopíjím hrnek kávy, tak vám přeji hlavně tohle – radost anaplnění díky šachu, atím ilepší život. Myslím si, že šachy jsou hlavně otom. Vtom spočívá jejich smysl. Jestli mi tato hra nějakým způsobem zlepšuje mozek nebo ne, mi je, upřímně řečeno, úplně jedno. Je to stejné, jako kdyby vyšla nějaká studie, že hraní piškvorek je stejně užitečné pro mozek jako hraní šachu.

RETRO POHLED

Pamatuji si jako dnes, když můj otec definitivně skončil sprací plicního lékaře (byl primářem vKrnově), bylo mu 81 let (!). Ležel na válendě, neoholený, což uněj nebylo zvykem, aříkal mi: „Co teď budu dělat?“ Já mu na to odpověděl: „Tak hraj třeba šachy na internetu“. Zprvu odmítal, protože ani neuměl zacházet smyší apočítač pro něj byl „mimo chápání“. Ale po nějaké době denně seděl umonitoru ahrál hodiny ahodiny šachy. Strašně ho to bavilo. Vždycky mi říkal, ským hrál azjaké byl země (naučil jsem ho si to vyhledat). Jednou mi oznámil, že hrál sněkým zVatikánu, avtipkoval, že to byl třeba sám papež. Dlouho se také díval na online přenosy. Máma mi říkala, že když jsem hrál partii, která byla online, tak si vzal lahev vína, sedl si na židli acelou dobu partii pozoroval. Akdyž přišel výkřik radosti, tak bylo jasné, že jsem vyhrál. Přečetl také snad všechny knihy ošachu. Pamatuji si, jak mi vadilo, když vknihách Moji velcí předchůdci od Kasparova zůstaly otisky otcova palce. Dnes jsem za to rád.

Právě vtomhle vidím smysl šachu. Ano, cvičí mozek, posiluje paměť atd. – ale to nejdůležitější je snad obsaženo vtom, co jsem napsal. Souvisí stím ještě jeden můj starší článek, ve kterém jsem snad také trochu vystihl „stav věcí“:

Proč většinou nefungují klasické motivační knihy nebo knihy ovrcholových sportovcích? Je třeba si uvědomit, že drtivá většina šachistů nejsou profesionálové aani nebudou. Ačkoliv můžete mít větší ambice, chuť věnovat hře čas apeníze, vždy vás bude limitovat něco zosobního života. Práce, škola, rodina, děti, partner či partnerka, koníčky atd.

Proto když čtete nějaké knihy, jak to dělal sportovec X nebo sportovkyněY, jak vyhrávali turnaje, jak byli nejlepší, je to docela zavádějící – byli to ryzí profesionálové. Zavádějící jsou irůzné rady od nejrůznějších motivátorů. Je toho většinou příliš, je to zároveň (velmi) nepraktické aprostě to uněkoho, kdo se chce zlepšit, ale nechce se šachem živit, vyvolá jen zmatek. Může to mít pak přesně opačný efekt.

Pokud se někdo chce věnovat šachu profesionálně, musí samozřejmě jít do velké hloubky avěnovat se ivěcem, které ho nebaví, Nicméně izde je hrozba, že vyhoří. Mějte na paměti, že rozhodující je vždy to, aby vás šachy bavily anaplňovaly.

Není pak náhoda, že někdo trénuje podle ‚špičkových‘ rad, všechno si zapisuje, dělá to přesně jak má, ale… ale něco není vpořádku. Časem se ztoho vytrácí jiskra aradost. Azatím kamarád, který si ‚jen tak‘ občas zahraje, zajde si na pivko, ‚blicá‘ na telefonu, dojde šachově dále. Jak je to možné?

Protože tak to prostě funguje. Časem si otom řekneme daleko více.

Klíčem podle mě není dokonalá technika, přesné poučky asada „skvělých“ rad. Klíčem je mít šachy rád, bavit se hrou a„splynout“ stréninkem, měl by vás pohltit. Adát tomu čas. Tak jednoduché to je. Klíčem je trénovat tak, aby vás to hlavně bavilo anaplňovalo. Možná se časem dá trochu přitvrdit, ale pokud tam nebude ta správná radost avášeň ztrénování, není to dobré adříve či později se zaseknete a„vyhoříte“.

To „bavení“ je hlavně hra. Šachy jsou hra. Aje potřeba hrát. Tam šachový mozek funguje nejlépe aučí se.

Dalším klíčem je, že nejlépe se učíte opakováním. Pořád dokola. Tak to funguje. Koupíte si skříň azkusíte ji smontovat. Napoprvé, ačkoliv snávodem, to půjde těžko, podruhé oněco lépe. Aco podesáté? Přesně takto se učíme. Nemůžeme už ovlivnit (přesněji řečeno: více ovlivnit), jak rychle to náš mozek zpracuje, ale takhle to funguje. Nepamatujete si nějaké zahájení? Sehrajte na něj sto partií agarantuji vám, že to bude daleko lepší. Klíčem je získat dovednost. Prostě to umět. Častou adobrou hrou se budete učit velmi rychle, váš mozek bude dostávat tu nejlepší „šachovou potravu“.

Myslím si, že špatný trénink je trénink, kde vás to moc nebaví, netrénujete vkoncentraci, trénujete chaoticky, netrénujete taktiku anezatěžujete si správně mozek. Achybí vněm jiskra, radost apohlcení, je to jen rutina, pohled na hodinky „jak ještě dlouho“ aemoční chlad. Apokud do toho ještě často pozorujete šachový stroj, můžete si poblahopřát, ale jen ktomu, že hůř to asi už dělat nejde. Tedy pokud neskončíte úplně.

Tato kniha je otom, abych vám ukázal, jak trénovat sám sebe. Co všechno takový trénink obnáší. Na co se zaměřit ana co ne. Uvidíte sami, že budete mít velkou volnost. Nebude zde příliš přímých pouček anařízení. Každý je totiž jiný, někomu sedí to, někomu něco jiného.

Klíčem bude poznat sám sebe ana tom vystavět vlastní trénink. Docílit vlastního mistrovství – to je to, oč tu běží.

NEJVĚTŠÍ NEPŘÍTEL

Kdo nebo co je tedy náš největší nepřítel zhlediska trénování šachu ašachového růstu? Právě tohle je podle mě klíčová otázka. Kdo nebo co to je? Chcete to vědět? Tak běžte do koupelny apodívejte se do zrcadla. Ano! Jste to vy sami.

Co nejhoršího se může stát?

Na to je jednoduchá odpověď. Konec. Skončíte. Neplatí to jen pro šachy, platí to skoro pro všechno. Někdo se chce naučit anglicky, někdo běhat, někdo chce shodit váhu. Vždy platí jedno ato samé: to nejhorší, co se může stát, je to, že skončíte (pominu-li tedy nějaké zranění nebo úraz).

Proto je podle mě zcela klíčové postupovat tak, aby ktomu nedošlo. Mnohokrát jsem – bohužel – zažil, že nadšený šachista po pár týdnech trénování stréninkem skončil ašachům se dál nevěnoval. Přitom měl na začátku tolik elánu achuti šachy trénovat azlepšit se. Jenomže něco se stalo, elán odešel, energie zmizela azmizela iradost zšachů. Zbyla jen divná vyčpělá pachuť.

Pro náš příběh sebetrénování přichází nyní důležitý moment. Protože řešíme šachové bytí, nebo nebytí. Možná jste to sami zažili anejednou jste sšachem (úplně) skončili. Možná to nebylo napořád. Ale trénovat intenzivně deset dní apak půl roku nic nedělat znamená, že vaše úsilí nemůže přinést žádné plody. Vždy bude platit, že lepší je špatný šachový trénink než žádný.

APROČ TEDY SE (SEBE)TRÉNOVÁNÍM TAK ČASTO SKONČÍME?

Přestane nás to bavit. Jako uspousty věcí, které nás kdysi bavily, ale už nás nebaví. Problém totiž je, když děláte věci hlavně podle vůle. Přemáháte se. Do určitého momentu to může fungovat, hlavně když jste zdraví avšechno jde tak, jak má. Ale pak přijdou dny, kdy například onemocníte, budete mít problémy vpráci nebo doma. Přijdou dny, kdy budete bez energie acelkově unavení. Přesně tohle jsou chvíle, kdy se isilná vůle láme adrolí. Navíc, jak si řekneme později, dělat něco jen přes vůli je cesta k(totálnímu) vyhoření ataké (sebe)destrukci.

Další problém je, když nadšení aemoční vazba pro danou činnost pomalu, ale jistě slábne. To je asi největší problém většiny šachistů (avůbec nás všech, kteří chceme něco dělat). První den extrémní nadšení, druhý den už otrochu menší, třetí den ještě menší… atakhle to jde několik dnů až týdnů azbude jen „prázdnota“.

Pro nás je proto rozhodující (ato slovo „rozhodující“ bych rád podtrhl), aby nás trénink hlavně bavil, naplňoval nás apřinášel alespoň nějakou radost (čím větší, tím lépe). Čím budete déle trénovat ana trénink si zvyknete, tím častěji můžete zařazovat do tréninku věci, které vás tolik nebaví, ale jsou důležité (třeba teoretické koncovky). Nicméně na začátku je klíčem dělat to, co vás baví. Mít radost zšachu.

Pokud někdo namítne, že věci, které vás baví, nejsou ideální na trénování aani je neděláte tak, jak byste měli, pak bych rád řekl: Je lepší dělat něco technicky nedobře, ale dělat to stále, nebo mít tu nejlepší techniku askončit po týdnu? Odpověď je, myslím si, jasná.

Celá tato problematika je ale zahalená tajemstvím ahodně moc záleží na každém znás. Povím vám svůj příběh:

Je známo, že jsem dobrý hráč koncovek. Je pravda, že tam je moje šachová síla největší. Nicméně vždycky tomu tak nebylo. Otázka samozřejmě je, kde jsem se koncovky naučil hrát.

Když mi bylo asi dvanáct let, dostal jsem knihu Baloveň Kaissy od Euweho aPrinse. Byla to kniha vruštině, kde byly komentované partie (samozřejmě vruštině). Já se ale učil ruštinu na základní škole jen jeden rok, atak jsem velmi málo rozuměl poznámkám. Navíc jsem si partie přehrával na malé magnetické šachovnici, které byly kdysi populární. Utoho jsem ležel na boku. Jednou rukou jsem si podpíral hlavu adruhou jsem si přehrával partii. Knihu jsem si něčím zatížil (většinou takovým velkým kamenem), aby se mi nezavřela. Atakhle jsem se prokousával partiemi. Někdy velmi rychle.

Stop?! Někdy by hned mohl správně namítnout: „Ato je jako dobře, takhle si přehrávat partie?“ Ne, samozřejmě není, nicméně příběh pokračuje.

„Do té doby jsem byl hlavně útočníkem. Dobře jsem chápal taktiku atakové ty hurá šachy. Navíc můj otec byl velmi dobrý šachista (kandidát mistra) amilovník agresivního stylu. Výměna dam pro něj byla malou šachovou tragédií. Zájem ohru uněj bez dam rychle opadal.

Proto pro mě byly Capablancovy partie něco nového. Ano, věděl jsem něco ostrategii akoncovkách (byl jsem hráč asi I. výkonnostní třídy), ale tohle bylo něco jiného. Bylo to, jako kdyby mi někdo otevřel bránu do jiného světa. Do nádherné zahrady. Ajá uviděl nový, obrovský ahlavně nádherný svět. Procházel jsem se adotýkal se barevných květin, díval se do velkých dálek, na ten úžasný svět. Přesně tak to bylo. Velký Kubánec hrál prostě dokonale. Hlavně pak koncovky. Bylo to přímo uchvacující. Začal jsem to všechno postupně chápat, tu nádhernou logiku koncovek. Naprosto mě to pohltilo. Můj šachový mozek amoje šachová koncentrace jely na 100 %. Neuvěřitelně mě to bavilo, dokonce natolik, že když jsem přišel ze školy, jedna zprvních věcí byla úprk „za Capablancou“ astudium jeho nádherných partií. Nejkrásnější bylo, když jsem mohl studovat na balkoně. Měli jsme velký balkon ajá byl na čerstvém vzduchu, občas jsem se zamyslel apodíval se na lesy, ale hlavně jsem studoval Capablancu! Ačkoliv už uteklo hodně času, stále se mi to vybavuje astále to ctím. To obrovské nadšení aradost znového poznání. Začal jsem hrát zavřené hry apřizpůsobovat se stylu velkého Kubánce.

Azde se dostáváme ktomu nejdůležitějšímu: není tak důležité, co studujete ajak to technicky studujete, ale jak vás to baví. To je krok číslo jedna.

Lekce je jednoduchá: pokud si nevytvoříme dostatečné emoční pouto atrénink budeme „pumpovat“ přes vůli, dříve či později odpadneme – vyloženě shoříme. Iproto se často svých svěřenců ptám, když začínáme stréninkovým plánem: „Co máte na šachu nejraději?“ Dostaneme se ktomu za chvíli.

Nyní jsme uextrémně důležitého bodu. Mnoho šachistů si myslí, že když dosáhnou nějaké vysněné mety, bude všechno super akrásné. Ale není tomu tak, ani zdaleka. Klíčová je totiž sama cesta, nakolik vás bude hra bavit, naplňovat akolik radosti vám bude přinášet. Nezapomeňte, že právě tohle bude také ovlivňovat celý náš život.

RETRO POHLED

Největšího elo hodnocení jsem dosáhl vroce 2012. Měl jsem tehdy elo 2563 amohlo by se zdát, že jsem musel být „plný radosti“, když už bych nechtěl použít slovo „šťastný“. Ale opak byl pravdou! Vté době jsem všechno rval přes sílu avůli. Trénink mě moc nebavil, nebylo tam vlastně nic, co by mě naplňovalo – kromě jedné věci, která ale ve skutečnosti neměla na šachový růst žádný vliv, přitom, zretrospektivního pohledu, byla vlastně nejdůležitější (vrátím se ktomu později). Byl jsem natolik ovlivněný vůli a(sebe)disciplínou, že jsem třeba šel ven běhat, přestože jsem byl nemocný. Představa, že bych netrénoval podle harmonogramu (šachy afyzičku), byla nemyslitelná.

Toto „rvaní na sílu“ přineslo několik věcí: vkvětnu 2012 jsem zkolaboval apřijela pro mě záchranka. To bylo hodně drsné. Měl jsem vté době tak silné neurologické problémy, že sotva jsem zasedl za šachovnici, málem jsem spadl, jak se mi točila hlava. Přitom už před kolapsem jsem zaznamenal několik varovných signálů. Posuďte sami zmých deníkových zápisků:

Neděle, 6. května 2012 | Tak se toho zase událo tolik. Dlouhodobé problémy smigrénou, které vyvrcholily vyšetřením vOpavské nemocnici. Nakonec všechno dopadlo OK, vyšetření krve, mozku (EEG), snímek krční páteře, vyšetření uneurologa. Mimochodem – vleklo se to asi 14 dní (dokonce jsem nemohl odehrát jednu partii vextralize), aještě ipak jsem se necítil dobře, když jsem byl vKroměříži. Návaly vzadní části hlavy uzačínání blicek ajakmile jsem sedl kpartii, tak velmi nízký tlak.

Adalší děsivý zápis zdeníku:

Pátek, 11. května 2012 | Tak jsem vúterý 8. května ZKOLABOVAL APŘIJELA PRO MĚ SANITKA!!! Šílené!!!

Byly to opravdu těžké časy, jak ukazuje další záznam zosobního deníku:

Sobota, 12. května 2012 | Jsem na MČR vKoutech n. Desnou. Amůj zdravotní stav? Když jsem byl na jídle (ustolu sNavarou aJasnou), tak se mi hodně točila hlava aopět jsem měl ten nepříjemný stav svelkým tlakem vhlavě, na povrchu ahlavně vzadu, jako kdyby mi hlavu sevřely kleště akaždou chvíli bych měl spadnout na zem. Sotva jsem přišel na pokoj (respektive se zvedl od stolu), přešlo to aprojevy byly jen mírné… musím stím bojovat avydržet!!!

Nicméně přes to všechno jsem neviděl, že hlavní příčinou obtíží bylo to, že jsem se šachy tolik tlačil na sílu. Sice už ne jako „před kolapsem“, ale nebylo to vůbec dobré. Kdyby se mě tehdy někdo zeptal, co mám na šachu nejraději aco bych dělal nejraději – bez ohledu na to, jak to ovlivňuje kvalitu tréninku– jen bych koukal, ale kdyby mi ten někdo vysvětil, jak je to důležité, pochopil bych to velmi rychle. Ale bohužel jsem byl vté době jako zakletý.

Když se vrátím do tehdejší doby, absolutně nejspokojenější (zšachového hlediska) jsem byl, když jsem odjel autobusem do Krnova (bydlel jsem tehdy na Ježníku, což je skoro uprostřed lesa, pár kilometrů od Krnova) do hospody „UBrežněva“, kde jsme hráli šachy. Tehdy nás tam chodilo více – pan Malinovský, pan Vlachopulos, Láďa Vaněk, Soňa Kubelová adalší. Byl jsem vté době už velmistr atito hráči byli daleko slabší než já. Co mi to tedy dávalo zšachového hlediska? Odpověď zní: RADOST. Dali jsme si pivo, hráli jsme bleskovky, bavili jsme se, byla sranda, prostě to bylo super. Co víc si přát? Mně to tehdy hodně nabíjelo, ale nechápal jsem (žil jsem tehdy tak trochu jako mnich), že právě toto je mnohdy důležitější než samotný trénink. Tehdy jsem viděl (bohužel) jen sebedisciplínu, vůli aplnění harmonogramu.

Šponovalo se to dále anaprostá šachová krize přišla vroce 2013. Do toho mi během Mistrovství České republiky najednou zemřel otec. Bylo to strašné. Už před turnajem jsem chtěl skončit sšachem… Jenomže nikdy za to nemohou šachy, vždy za to můžeme my sami. My si utváříme vztah kšachu. Šachy tu byly, jsou abudou pro nás azáleží jen na nás, jak tento vztah budeme budovat aco zněho vzejde. Chtěl jsem skončit sšachem, protože cesta přes vůli a(sebe)disciplínu mě doslova ničila.

„Všechno“ jsem pak pochopil vroce 2014, kdy se mi narodila dcera. Do tréninku jsem zařadil hodně věcí, které mě bavily. Pomalu, ale jistě jsem rozkrýval pochopení celého tréninkového cyklu avlastně celého smyslu. Šachy nejsou jen otom, dosáhnout nějaké mety, titulu, medaile adiplomu, ale šachy jsou také otom se bavit aradovat. Samotné šachy jsou cestou. Možná je to pro vás jasné jako facka, ale pro mě to bylo jako objevit Ameriku.

Navíc jsem zjistil, že tato „tajuplná esence“ tréninku je rozhodující! Protože je to přesně tohle, co vás vdobrém „nutí“ vstát zpostele avrhnout se súsměvem na tváři do šachového tréninku. Bohužel je dost šachistů, kteří to nechápou atrénink rvou podobně jako kdysi já přes vůli adisciplínu. Vůbec si neuvědomují, že takto dříve či později vyhoří. Arád bych napsal, že se to neprojeví jen všachu, ale vcelém vašem životě. Bohužel to může skončit itak, že tito šachisté, kteří měli šachy kdysi tak rádi, snimi skončí úplně.

Pojďme tedy na jednu znejdůležitějších věcí vůbec. Zamyslete se anapište pět věcí všachu, které máte nejraději.

Například pan Karel napsal toto:

1.Sledovat YouTube (cokoliv, hlavně pak sledování Carlsena).

2.Přehrávat si partie velkých – dávných – koryfejů.

3.Hrát na internetu, ale ne rychlé partie.

4.Analýza vlastních partií.

5.Řešení taktiky.

Ale stím, že poslední bod (nebo poslední dva) „vůbec nemusí“. Auž ani neví, co by ho bavilo. Po krátké diskuzi oSKUTEČNÉM pohledu na radost všachu si vzal pan Karel tužku, přeškrtal původní varianty, otočil papír anapsal:

1.Jednoznačně analýza partií nebo nějakých pozic skamarády upiva.

2.Pak si dáme partie, nevadí ani bleskovky, když hrajeme na živo.

3.Velmi rád se podívám – pokud to jde – na živou akci skvělých šachistů.

4.Určitě turnaj, hlavně pak, když je ispolečnost :-)

5.Nakonec tedy YouTube nebo historie, ani přesně nevím.

Všimněte si, že uprvní odpovědi pan Karel psal věci, onichž si myslel, že je to dobrý (nebo potenciálně dobrý) trénink. Až po radě, aby napsal to, co má skutečně rád, bez ohlednu na to, aby posuzoval, zda ho to nějak šachově posune či ne, sepsal pan Karel druhou variantu odpovědí.

Ato je přesně ono! Málokdo zvás je nebo bude profesionální šachista, který by se měl učit denně mnoho hodin. Pro nás „obyčejné“ šachisty je hlavně třeba mít kšachu vztah, ato co nejlepší. Proto je velmi důležité hodně dělat věci, jež nás baví, motivují atáhnou nás kšachu – avůbec nemusí jít o„nejlepší trénink“. Později se zaměříme na to, jak by měl šachový trénink vypadat.

JAK VYDRŽET TRÉNOVAT ŠACHY MĚSÍCE ADNY?

To je samozřejmě klíčová otázka. Abychom něco dělali tak dlouho apravidelně, musí nás to vprvní řadě bavit. To už víme. Druhá věc je mít správný šachový sociální kontakt. Choďte do klubu, do šachové kavárny, někdy si zajděte spřáteli jen tak zahrát. Nemusí vůbec jít okvalitní trénink. Můžete klidně celý večer hrát bughouse (holanďany), což jsou šachy, kde dva hrají proti dvěma aje utoho spousty zábavy. Doporučuji jezdit na turnaje, ať už vážné nebo skratším tempem, podle toho, jak máte čas.

Určitě bych všem doporučil si někdy dopřát „nevšední chvíle sšachem“. Co to znamená? Najít si čas, který příjemně strávíte jen sami se sebou ašachy. Mohu například vyrazit na krásnou (dlouhou) procházku avezmu si ssebou knihu Bobbyho Fischera. Apři pauze se podívám na nějaké partie. Mohu si jen tak pro radost vyřešit nějakou úlohu nebo studii. Mohu přemýšlet ošachu azapisovat si myšlenky do zápisníku. Záleží na každém zvás. Nebo si můžete udělat čas, když bude nějaká atraktivní šachová akce. Například mistrovství světa vbleskovkách arapidech. Tyto akce mám strašně rád – kdispozici bývá videopřenos avy vidíte, jak hráči hrají, jak reagují atd. Nejenom si to skvěle užívám, ale dává mi to také ten správný elán do šachu.

Je docela obtížné trénovat adělat šachy sám. Pokud budete chodit někam, kde jsou šachisté (třeba do šachové kavárny), střetávat se snimi, hrát, analyzovat apak třeba společně vyrazit na turnaj, bude to další krok ktomu, abyste se kšachu připoutali. To už tu bylo řečeno několikrát, ale je to důležité. Právě tohle totiž často pomůže nejvíce.

Podíval bych se na tuto problematiku izdruhé strany. Co brání tomu, abychom vydrželi? Samozřejmě ztráta radosti, jakási nechuť, která hrozí, když děláme pořád to samé. Potřebujeme, aby tam bylo „něco“ navíc. Jakési „koření“, které nás udržuje ve správném nastavení. Toto „koření“ – nadšení pro šachy – si je třeba neustále „pěstovat“ apracovat na něm. Poznejme sami sebe, abychom zjistili, co nás nejvíce „přitáhne“ kšachu.

RETRO POHLED

Jak už jsem psal, moc jsem se šachům zradosti nevěnoval. Nicméně naštěstí jsem si čas od času dal velkou „šachovou procházku“: vzal jsem si batoh, knihu Bobbyho Fischera, někdy imalé magnetické šachy, zápisník, něco kzakousnutí apivo. Byly to hluboké okamžiky, kdy jsem daleko vlesích studoval Bobbyho partie apak jsem osamotě vtichu lesa přemýšlel ošachu. Dokázal jsem tehdy popsat několik stránek zápisníku nejrůznějšími úvahami ohledně vlastní cesty kšachovému sebemistrovství.

Pamatuji si také, jak jsem už asi jako dvacetiletý jezdíval za babičkou adědou. Byl jsem sám vdomě nahoře (oni byli dole), hrál šachy achodil na úžasné procházky. To mě hodně nabíjelo, nejenom šachově. Dodnes pamatuji, jak jsem tam studoval partie Bobbyho Fishera.

Také si dobře vzpomínám, jak jsem vhospodě uhrnku kávy apůllitru piva (ano, tu kombinaci mám dodnes rád) připravoval další plány na vlastní sebemistrovství. Měl jsem tyto chvíle hodně voblibě. Vůbec mi nevadil ruch hospody. Někdy jsem si připadal jako slavný spisovatel Jaroslav Hašek, který psal Švejka po hospodách. Některé klíčové věci ohledně tréninku jsem si sepsal právě tam. Možná to bylo itím, že kolem mě byli lidé ajá jsem společnost potřeboval.

Připoutání se kšachu (myslím samozřejmě zdravým způsobem) je podle mě jedna znejdůležitějších věcí vůbec. Nezapomeňme, že nejhorší věc, jaká se nám může stát, je to, že sšachem skončíme. Najděte tedy cesty, jak se kšachu ještě více připoutáte ajak to udělat, abyste „bez šachu nemohli žít“. Toto pouto vám bude každý den dávat energii, abyste šli po cestě vlastního (sebe)-mistrovství, ať už vás zavede kamkoliv.

ACO KDYŽ TO PŘESTO NEJDE?

Někdy se stane, že stejně přichází jistá nechuť ajakýsi divný pocit otupělosti. Nějaká tajemná síla nám bere energii amy přemýšlíme nad tím, co se děje.

Většinou to vzniká zpřetrénování. Budete-li dlouhodobě intenzivně trénovat, je možné, že jednou dospějete do bodu, kdy se všechno může „překlopit“, začnete mít méně energie améně chuti na šachy. Někdy to je spojené snemocí nebo obecně se ztrátou energie. Pak je nejlepší dát si pauzu. Naordinujte si několik dní nebo itýden odpočinek auvidíte sami: jakmile naberete energii, „najednou“ vás to bude zase silně táhnout kšachům. Dávejte si ale pozor, abyste přetrénování poznali, protože pokud budete trénink lámat přes koleno aza každou cenu dodržovat plán, může to nakonec dopadnout tak, že se vám šachy zprotiví. Někdy to může souviset snemocí. Klasická nemoc vám většinou sebere dost energie. Vten moment nemá smysl šachy „lámat“. Raději odpočívejte. Tělo ihlava se zregenerují atvrdý trénink můžete rozjet, až budete vpořádku. Pokud by někdo přesto moc chtěl dělat šachy, doporučuji třeba jen videa na YouTube. Dívejte se jen na to, co vás nejvíce baví.

Zhlediska šachového tréninku, radosti ztréninku avýdrže, představuje jednu zdůležitých věcí (podle mě) „problém očekávání“. Všichni máme nějaká očekávání. Anemusí jít jen ošachy, může to být nějaká akce, oslava, schůzka atd. Často si to vhlavě několikrát přehrajeme apak svelkým očekáváním někam vyrazíme. Apak, když to dopadne jinak, přichází velké rozčarování.

(Edward Winter, Capablanca)

Capablanca se pak začal šachu hodně věnovat avyletěl nahoru jako raketa. Rozhodně bych tuto věc nepodceňoval. Pro dospělého člověka je to potřebné, natož pro dítě.

NENÍ UČITEL JAKO UČITEL

RETRO POHLED

KDO JSEM?

JAK TO FUNGUJE?

Table of Contents

O autorovi

Úvod

1 PROČ ŠACHY ANEB ÚVAHY O ŠACHU

NEJVĚTŠÍ NEPŘÍTEL

A PROČ TEDY SE (SEBE)TRÉNOVÁNÍM TAK ČASTO SKONČÍME?

JAK VYDRŽET TRÉNOVAT ŠACHY MĚSÍCE A DNY?

A CO KDYŽ TO PŘESTO NEJDE?

NENÍ UČITEL JAKO UČITEL

KDO JSEM?

JAK TO FUNGUJE?