Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Mgr. Martin Krause, Ph.D.

Prevence a kontrola infekcí spojených se zdravotní péčí v ošetřovatelské praxi

Recenze: doc. MUDr. Lidmila Hamplová, PhD.; PhDr. Adéla Holubová, Ph.D., MBA

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2024

Cover Photo © depositphotos.com, 2024

Zdroje obrázků jsou uvedeny u jednotlivých obrázků.

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 9835. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková

Sazba a zlom Karel Mikula

Počet stran 328

1. vydání, Praha 2024

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-7696-0 (ePub)

ISBN 978-80-271-7695-3 (pdf)

ISBN 978-80-271-3683-4 (print)

Úvod

Předložená monografie se zabývá prevencí a kontrolou infekcí spojených se zdravotní péčí (health care-associated infections, HAI), jelikož podle dostupných dat jsou tyto infekce stále aktuálním problémem v souvislosti s poskytováním zdravotní péče, včetně péče ošetřovatelské. Zdravotničtí pracovníci zaujímají klíčovou roli v prevenci a kontrole HAI. Pro přenos těchto nákaz jsou rozhodující některé prvky, mezi které patří původci HAI, rezervoár, portál výstupu, mechanismus přenosu, portál vstupu a vnímavý jedinec. Na základě mechanismu přenosu jsou přijímána standardní opatření v prevenci a kontrole HAI, při výskytu infekce jsou přijímána další opatření založená na zabránění způsobu přenosu. V současné době je stále častěji kladen důraz na zavedení, ale i zefektivnění programu prevence a kontroly HAI, který hraje zcela nepostradatelnou roli. Stále více se zdůrazňuje poskytování zdravotní péče podle vědeckých důkazů, včetně nejrůznějších ošetřovatelských intervencí. Z tohoto pohledu může být publikace nápomocná pro poskytování kvalitní a bezpečné péče pacientům, jelikož jednotlivé aspekty vycházejí ze současného stavu poznání. Implementace zahraničních doporučení v souvislosti s evidence based practice představuje zcela neoddělitelnou součást programu prevence a kontroly infekcí.

Cílem monografie je poskytnout vybraná relevantní doporučení, která se využívají v současné době i v zahraničí. Snahou je prostřednictvím systematického postupu logicky řadit jednotlivé činnosti tak, aby je bylo možné využít v klinické praxi, ale také ve vzdělávání a v dalších oblastech. Předložená monografie může přispět k možné optimalizaci stávajících opatření pro zajištění kvality a bezpečí poskytovaných zdravotních služeb v kontextu s mezinárodními doporučeními. V textu monografie jsou aplikována četná mezinárodní doporučení, která vycházejí např. ze Světové zdravotnické organizace, Centra pro kontrolu a prevenci nemocí či Evropského centra pro prevenci a kontrolu nemocí. Předložené informace však neposkytují celkový vyčerpávající přehled o všech dopadech a následcích včetně souvisejících oblastí, ale především nabízejí systematický přehled relevantních informací, které jsou využívány v rámci mezinárodních guidelines a dalších doporučení významných organizací. V této souvislosti je na danou problematiku poskytnut pohled i ze zahraniční perspektivy. Vzhledem ke komplexní problematice jsou autorem vybrána některá významná doporučení.

Monografie je členěna do několika stěžejních kapitol, ve kterých jsou uvedeny základní informace v kontextu s prevencí a kontrolou HAI. Kapitola Základní principy infekcí spojených se zdravotní péčí se zabývá nepostradatelnými aspekty těchto infekcí včetně souvisejících dat, vybranými legislativními dokumenty a etickými oblastmi řešené problematiky (autonomie, beneficence, nonmaleficence, justice). Další kapitola se zabývá významnými osobnostmi, které velmi výrazně ovlivnily prevenci a kontrolu HAI (např. Florence Nightingaleová či Ignác Filip Semmelweis). Jednou z hlavních kapitol je i řetězec přenosu HAI, který je v současné době využíván Světovou zdravotnickou organizací. Řetězec přenosu zahrnuje vybrané původce HAI, rezervoár, portál výstupu, mechanismus přenosu (prostřednictvím kontaktu, kapének, kontaminovaným materiálem, nástroji, vzduchem, vektory), portál vstupu a vnímavého jedince. Další kapitola se zaměřuje na nejčastější typy HAI, včetně nastínění některých vybraných preventivních opatření. Stěžejní část tvoří kapitola zabývající se standardními opatřeními prevence HAI, tedy např. hygienou rukou (zejména hygienickým mytím rukou a hygienickou dezinfekcí rukou), využitím osobních ochranných pracovních prostředků, bezpečným používáním a likvidací ostrých předmětů, dekontaminací předmětů a ploch, aseptickými technikami u ošetřovatelských intervencí (zejména aseptickou bezdotykovou technikou, která se využívá např. ve Velké Británii). Tato kapitola se dále zabývá respirační hygienou a etiketou kašle, nakládáním s odpady, manipulací s ložním prádlem a stravou a v neposlední řadě úklidem. Kromě standardních opatření se jedna z kapitol zabývá i preventivními opatřeními založenými na způsobu přenosu infekčního agens. K těmto preventivním opatřením se řadí opatření pro zabránění přenosu původce infekce kontaktem, kapénkami, vzduchem, kontaminovaným materiálem, předměty, nástroji apod. Zakomponována jsou i další opatření, která s problematikou prevence a kontroly infekcí úzce souvisejí (např. hlášení HAI, hygienické požadavky související s příjmem pacienta a následnou hospitalizací, imunizací, problematikou návštěvníků apod.). Poslední kapitola rozebírá současný koncept programu prevence a kontroly infekcí, který vychází opět ze Světové zdravotnické organizace a upravují jej i vybrané dokumenty publikované v České republice.

Monografie tímto poskytuje vybrané klinicky relevantní oblasti pro prevenci a kontrolu HAI, kdy některé aspekty lze využít i v klinické praxi, ovšem na základě posouzení důkazů a souvisejících rizik. Předložené informace mohou také sloužit jako námět pro další zaměření výzkumů v dané problematice. Monografie může být užitečným zdrojem nových informací pro odbornou veřejnost, ale rovněž pro studenty medicíny i nelékařských zdravotnických oborů. Zároveň může vést k zefektivnění kritického myšlení a zajištění efektivního klinického prostředí.

Metodologie

Monografie je zpracována s využitím metody review a syntézy se záměrem uvést současný stav poznání v rámci problematiky prevence a kontroly HAI. Jedná se o teoretický výzkum, kdy záměrem bylo zjistit především mezinárodní a národní doporučení ve vztahu k problematice HAI. V souvislosti se studiem literárních zdrojů byla analyzována a uvedena doporučení, která se využívají v zahraničí, jelikož některé aspekty v rámci zahraničních doporučení jsou postupně implementovány i do podmínek České republiky. Zahraniční zkušenosti je potřebné reflektovat v případě strategie prevence a kontroly HAI u poskytovatelů zdravotních služeb, tedy včetně lůžkové i ambulantní péče.

Metoda sběru dat byla využita k analýze dokumentů s následnou interpretací a zakomponováním do problematiky poskytování ošetřovatelské péče v České republice. Relevantní zdroje byly čerpány z odborných českých a především zahraničních pramenů. Jedná se zejména o legislativní normy (ČR, EU apod.), dále odborná periodika, významné mezinárodní organizace a instituce zabývající se prevencí a kontrolou HAI. Příkladem jsou Centers for Disease Control and Prevention, World Health Organization, National Health and Medical Research Council, Provincial Infectious Diseases Advisory Committee či Association for Aseptic Practice. Kromě toho byla využita i mnohá doporučení relevantních institucí, a to Ministerstva zdravotnictví České republiky, Národního portálu klinických doporučených postupů apod. Pro vyhledání relevantních zdrojů byly využity i různé databáze, jako např. PubMed, Scopus, Web of Science či ScienceDirect a internetové stránky významných institucí. Vyhledání relevantních zdrojů bylo uskutečněno především s využitím booleovských operátorů. Některé poznatky také vycházejí z dosavadní vědecko-výzkumné činnosti autora. Jednotlivé zdroje byly nejprve shromážděny a následně analyzovány a interpretovány. V textu jsou využity hlavně primární zdroje (legislativní dokumenty, publikované výzkumy), ale rovněž sekundární zdroje (guidelines významných organizací, které vycházejí z publikovaných výzkumů v dané problematice).

Důležité je zmínit, že informace uvedené v jednotlivých kapitolách jsou považovány za relevantní, ale autor nemůže přijmout žádnou právní odpovědnost za jakékoli poškození v důsledku jednání a rozhodnutí přijatých na základě poznatků uvedených v této publikaci. Informace obsažené v publikaci nelze vykládat jako závazná doporučení (kromě legislativních dokumentů v České republice), ale jsou zde shrnuty důkazy, které byly uvedeny v mezinárodních pokynech apod. Autor při zpracování monografie věnoval maximální pozornost, aby jednotlivé informace odpovídaly současnému stavu vědeckého poznání, ale ačkoli byly několikrát kontrolovány, nelze s naprostou jistotou zaručit jejich úplnou bezchybnost. Citace legislativních dokumentů byly použity k datu vypracování monografie a jsou uvedeny ve znění pozdějších předpisů.

1Základní principy infekcí spojených se zdravotní péčí

Infekce spojené se zdravotní péčí (healthcare associated infections, HAI) se řadí mezi nejčastější nežádoucí události související s poskytováním zdravotních služeb na celém světě. Velmi často jsou způsobeny multirezistentními mikroorganismy, které mohou zapříčinit infekci u pacientů, návštěvníků či zdravotnických pracovníků. Z tohoto důvodu představují velmi významnou zátěž pro zdravotnické systémy, včetně zvýšení nákladů vynaložených na léčbu pacientů s HAI (WHO, 2022a). Infekce spojené se zdravotní péčí též představují hlavní problém pro zajištění kvality a bezpečí poskytovaných zdravotních služeb, neboť zvyšují mortalitu, morbiditu, délku hospitalizace i náklady na léčbu pacientů s těmito infekcemi. Roční náklady na HAI se v USA pohybují mezi 28–45 miliardami USD a HAI náleží mezi nejčastější příčiny úmrtí v USA. Několik relevantních studií uvádí, že změny politik a přijetí nových multifaktoriálních, multimodálních a multidisciplinárních strategií nabízejí největší šanci na úspěch, zejména pokud se jedná o zlepšení hygieny rukou a snížení výskytu HAI (Haque et al., 2018).

1.1Data související s infekcemi spojenými se zdravotní péčí

Podle dostupných dat z každé stovky pacientů v nemocnicích akutní péče získá alespoň jednou HAI 7 pacientů v zemích s vysokými příjmy a 15 pacientů v zemích s nízkými a středními příjmy během svého pobytu v nemocnici. Rovněž se uvádí, že až 30 % pacientů může být postiženo HAI na jednotce intenzivní péče (JIP), kdy incidence je 2–20× vyšší v zemích s nízkými a středními příjmy než v zemích s vysokými příjmy. Problematickou oblastí je rovněž sepse. Uvádí se, že přibližně každý čtvrtý pacient (23,6 %) ze všech případů sepse léčených v nemocnici je spojen s HAI. Dále téměř polovina (48,7 %) všech případů sepse s orgánovou dysfunkcí léčených na JIP pro dospělé je získána v nemocnici (WHO, 2022a). Organisation for Economic Co-operation and Development (OECD) také uvádí, že HAI představují významnou hrozbu pro zdraví populace napříč všemi zeměmi na celém světě (včetně zemí G7). Dále se uvádí, že mikroorganismy způsobující tyto infekce jsou velmi často rezistentní vůči dostupné léčbě. Bylo zjištěno, že až 68 % celkové zátěže antimikrobiální rezistence způsobují především čtyři rezistentní mikroorganismy, a to Escherichia coli, Klebsiella pneumoniae rezistentní k cefalosporinům třetí generace, methicilin-rezistentní Staphylococcus aureus (MRSA) a Pseudomonas aeruginosa rezistentní ke karbapenemům. Bylo odhadnuto, že 63,5 % případů HAI bylo způsobeno bakteriemi rezistentními vůči antimikrobiálním látkám. Zmíněná skutečnost měla za následek 72,4 % úmrtí, která souvisejí s rezistencí na antibiotika, v zemích Evropské unie (EU) a Evropského hospodářského prostoru (EHP). Rovněž se předpokládá, že průměrný podíl rezistence v kombinaci osmi antibiotik a bakterií se do roku 2030 přiblíží k 20 % (v zemích G7 a EU). Ještě důležitější je, že rezistence na antibiotika druhé linie (tj. záložní možnost pro léčbu infekcí) se mezi zeměmi G7 do roku 2030 ve srovnání s rokem 2005 téměř zdvojnásobí (OECD, 2022).

Evropské centrum pro prevenci a kontrolu nemocí (ECDC, European Centre for Disease Prevention and Control) podle údajů z let 2016–2017 vypočítalo, že u pacientů přijatých do nemocnic poskytujících akutní péči v zemích EU a EHP se každoročně vyskytlo cca 4,5 milionu epizod HAI (WHO, 2022a). Na základě prevalenční studie bylo zjištěno, že prevalence HAI v EU včetně EHP byla 5,9 %. Rozmezí prevalence v jednotlivých zemích bylo od 2,9 do 10,9 %. Současně bylo extrapolací zjištěno, že na průměrný denní počet obsazených lůžek v daných zemích byla vážená prevalence HAI 5,5 %. Na základě korekce národních validačních studií byla upravena prevalence pacientů. Bylo odhadnuto, že prevalence pacientů alespoň s jednou HAI je 6,5 % v daný den. Dále bylo odhadnuto, že 4,5 milionu pacientů mělo alespoň jednu HAI za rok v období 2016–2017 v nemocnicích s akutní péčí. Bylo zjištěno, že prevalence pacientů s alespoň jednou HAI se pohybovala mezi 4,5 % v nemocnicích primární péče a 7,2 % v nemocnicích terciární péče. Nejvyšší prevalence byla u pacientů na JIP (19,2 %) ve srovnání s 5,2 % u všech ostatních specializací (ECDC, 2023a).

Centrum pro kontrolu a prevenci nemocí v USA (CDC, Centers for Disease Control and Prevention) odhaduje, že v daný den má HAI každý 31. pacient a každý 43. klient v domově pro seniory. ECDC v zařízeních dlouhodobé péče v zemích EU a EHP odhaduje, že se každý rok vyskytne 4,4 milionu epizod HAI (WHO, 2022a). CDC uvádí, že téměř 1,7 milionu hospitalizovaných pacientů ročně získá HAI, zatímco jsou léčeni pro jiné zdravotní obtíže. Současně také uvádí, že více než 98 000 těchto pacientů (1 ze 17) následkem této infekce umírá (Haque et al., 2018).

WHO (2022) zmiňuje, že v zemích EU a EHP byla zátěž šesti nejčastějších HAI dvojnásobná oproti 32 ostatním infekčním onemocněním dohromady v oblasti zdravotního postižení, včetně předčasné úmrtnosti. Úmrtnost na sepsi, která vznikla jako HAI, byla 24,4 % a u pacientů léčených na JIP se zvýšila na 52,3 %. V případě, že se jedná o infekci způsobenou rezistentními mikroorganismy, je úmrtnost infikovaných pacientů nejméně 2–3× vyšší než u pacientů infikovaných citlivými mikroorganismy (WHO, 2022a). Vysvětlení vybraných epidemiologických pojmů uvádí tabulka 1.1.

Tab. 1.1 Vybrané epidemiologické pojmy (Drnková, 2019)

Nemocnost

poměr počtu nemocných k počtu obyvatel

Incidence

poměr nových případů onemocnění za určitý čas k počtu obyvatel

Prevalence

poměr počtu všech nemocných k počtu obyvatel

Mortalita

úmrtnost, poměr počtu zemřelých na danou nemoc k počtu obyvatel

Letalita

smrtnost, poměr zemřelých na danou nemoc k počtu nemocných danou nemocí

1.2Vymezení infekcí spojených se zdravotní péčí

Infekce spojené se zdravotní péčí je možné v podmínkách České republiky definovat podle § 15 odst. 1 zákona č. 258/2000 Sb., o ochraně veřejného zdraví, ve znění pozdějších předpisů následovně: „Infekcí spojenou se zdravotní péčí se rozumí nemoc nebo patologický stav vzniklý v souvislosti s přítomností původce infekce nebo jeho produktů ve spojitosti s pobytem nebo výkony prováděnými osobou poskytující péči ve zdravotnickém zařízení, v týdenním stacionáři, domově pro osoby se zdravotním postižením, domově pro seniory nebo v domově se zvláštním režimem, v příslušné inkubační době.“ Definice HAI v platné legislativě České republiky vychází z Doporučení Rady EU, kdy infekcemi spojenými se zdravotní péčí se „rozumějí nemoci nebo patologické stavy vzniklé v souvislosti s přítomností původce infekce nebo jeho produktů ve spojitosti s expozicí pobytu ve zdravotnickém zařízení, zdravotnickým procedurám nebo léčbě“ (Rada EU, 2009, s. C151/3). Pojem endogenní a exogenní infekce lze vymezit následovně. Endogenní infekcí se rozumí situace, kdy jedinec je sám pro sebe zdrojem infekce. Naopak exogenní infekcí se rozumí zdroj nákazy, který je zevní, např. jiná osoba (Hamplová, 2022).

Pro účely surveillance je definice HAI obsáhlejší a konkrétnější. Evropská komise je definuje zvlášť, a to na oblast infekcí způsobených během stávajícího pobytu a infekcí způsobených během předchozího pobytu (tab. 1.2, 1.3) (Evropská komise, 2018). Surveillancí se rozumí systematické, aktivní a průběžné sledování výskytu a šíření HAI či podmínek, které zvyšují riziko přenosu těchto infekcí. Získaná data mohou sloužit k identifikaci epidemií, poskytování informací o výskytu HAI, vyhodnocení účinnosti preventivních opatření, posílení vhodných preventivních opatření, obraně proti žalobám pro zanedbání péče, poskytování údajů pro srovnání, řešení problémů, k výzkumu a plánování i měření dopadu provádění doporučení. Surveillance umožňuje poskytovatelům zdravotních služeb zaměřit úsilí na nejzávažnější problémy a rizika vzniku HAI a poskytovatelé zdravotních služeb mohou k tomuto získat podporu od administrátorů či zdravotnického personálu. Taktéž mohou poskytovat zpětnou vazbu o přijatých preventivních opatřeních. Informace ze surveillance mohou být kombinovány s ukazateli procesů za účelem zlepšení postupů (Unahalekhaka, 2016).

Jednou velmi významnou studií zabývající se účinností kontroly a prevence infekcí byl projekt SENIC. Cílem šetření bylo vyhodnotit programy prevence a kontroly HAI v USA. Studie byla realizována ve 338 nemocnicích v USA a uskutečnila se v letech 1970–1976. Na základě této studie bylo zjištěno, že při cílených opatřeních založených na surveillanci se snížil výskyt infekcí o 32 %, při necílených opatřeních bez surveillance se snížil o 6 % a naopak při žádných opatřeních se výskyt ještě více zvýšil, a to o 18 %. Rozhodující složkou účinného programu byla rovnováha mezi surveillancí a kontrolou, kdy jedna sestra pro kontrolu infekcí byla určena pro 250 lůžek (Hughes, 1988).

Tab. 1.2 Definice infekcí spojených se zdravotní péčí při stávajícím pobytu (Evropská komise, 2018)

„Nosokomiální infekce spojená se stávajícím pobytem v nemocnici je definována jako infekce, která odpovídá jedné z definic případů,

A

■první příznaky nastaly v den 3 nebo pozdější den (den přijetí = den 1) stávající hospitalizace

NEBO

■pacient podstoupil chirurgický zákrok v den 1 nebo v den 2 a projevují se u něj příznaky infekce v místě chirurgického výkonu přede dnem 3

NEBO

■v den 1 nebo v den 2 byl umístěn invazivní prostředek, jehož důsledkem je infekce spojená se zdravotní péčí přede dnem 3.“

Tab. 1.3 Definice infekcí spojených se zdravotní péčí při předchozím pobytu (Evropská komise, 2018)

„Nosokomiální infekce spojená s předchozím pobytem v nemocnici je definována jako infekce, která odpovídá jedné z definic případů,

A

■u pacienta přetrvává infekce, avšak byl znovu přijat méně než 48 hodin po předcházejícím přijetí do akutní nemocniční péče,

NEBO

■pacient byl přijat s infekcí, která splňuje definici případu infekce v místě chirurgického výkonu, tj. došlo k ní během 30 dnů po operaci (nebo v případě chirurgického zákroku, který zahrnoval použití implantátu, se jednalo o hlubokou infekci nebo infekci orgánu/prostoru v místě chirurgického výkonu, která se vyvinula během 90 dnů po operaci), a pacient má buď příznaky, které splňují definici případu, a/nebo podstupuje antimikrobiální léčbu uvedené infekce

NEBO

■pacient byl přijat (nebo se u něj projeví do 2 dnů příznaky) s infekcí Clostridium difficile méně než 28 dnů od předchozího propuštění z akutní nemocniční péče.“

Pro účely prevalenčních studií lze HAI definovat „jako infekce, jejíž známky a příznaky jsou přítomny v den průzkumu nebo jejíž známky a příznaky byly přítomny v minulosti a pacient je v den průzkumu (stále ještě) léčen kvůli této infekci. Přítomnost příznaků a známek by měla být ověřována až do zahájení léčby s cílem určit, zda léčené infekci odpovídá jedna z definic případů nosokomiální infekce“ (Evropská komise, 2018, s. 54).

Označení HAI se postupně vyvíjelo a dříve bylo možné se setkat s následujícími názvy:

■nozokomiální infekce (Garner et al., 1988)

■nozokomiální nákazy (Šrámová a kol., 1995)

■hospital acquired infection (Horan, 2008)

■hospital acquired infections (WHO, 2002)

Dřívější termín nozokomiální nákazy byl odvozen ze slov nosos (nemoc) a komein (udržovat). HAI se neomezují pouze na nemocnice, ale mohou se vyskytnout u všech poskytovatelů zdravotních služeb, a to jak v důsledku opakované léčby chronicky nemocných pacientů v rámci ambulantních a lůžkových zařízení, tak v zařízeních poskytujících dlouhodobou péči, včetně rehabilitačních center (Presterl et al., 2019). Termín HCAI původně označoval pouze takové infekce, které souvisely s přijetím do nemocnice akutní péče, ale tento termín v současné době již není používán (Haque et al., 2018). Dnes se infekce spojené se zdravotní péčí v zahraniční literatuře označují jako healthcare associated infections (HAIs). V současné době se jedná o jeden z nejpoužívanějších a nejpřesnějších výrazů (ECDC, 2019).

1.3Vybrané legislativní aspekty infekcí spojených se zdravotní péčí

Problematiku prevence a kontroly infekcí upravuje celá řada právních předpisů. V České republice lze mezi vybrané legislativní dokumenty zařadit níže uvedené předpisy.

Zákony (ve znění pozdějších předpisů)

■zákon č. 375/2022 Sb., o zdravotnických prostředcích a diagnostických zdravotnických prostředcích in vitro

■zákon č. 541/2020 Sb., zákon o odpadech

■zákon č. 324/2016 Sb., o biocidních přípravcích a účinných látkách a o změně některých souvisejících zákonů (zákon o biocidech)

■zákon č. 268/2014 Sb., o diagnostických zdravotnických prostředcích in vitro

■zákon č. 372/2011 Sb., o zdravotních službách a podmínkách jejich poskytování (zákon o zdravotních službách)

■zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce

■zákon č. 120/2002 Sb., o podmínkách uvádění biocidních přípravků a účinných látek na trh a o změně některých souvisejících zákonů

■zákon č. 258/2000 Sb., o ochraně veřejného zdraví a o změně některých souvisejících zákonů

Vyhlášky (ve znění pozdějších předpisů)

■vyhláška č. 389/2023 Sb., o systému epidemiologické bdělosti pro vybraná infekční onemocnění

■vyhláška č. 273/2021 Sb., o podrobnostech nakládání s odpady

■vyhláška č. 8/2021 Sb., o Katalogu odpadů a posuzování vlastností odpadů (Katalog odpadů)

■vyhláška č. 306/2012 Sb., o podmínkách předcházení vzniku a šíření infekčních onemocnění a o hygienických požadavcích na provoz zdravotnických zařízení a vybraných zařízení sociálních služeb

■vyhláška č. 104/2012 Sb., o stanovení bližších požadavků na postup při posuzování a uznávání nemocí z povolání a okruh osob, kterým se předává lékařský posudek o nemoci z povolání, podmínky, za nichž nemoc nelze nadále uznat za nemoc z povolání, a náležitosti lékařského posudku (vyhláška o posuzování nemocí z povolání)

■vyhláška č. 102/2012 Sb., o hodnocení kvality a bezpečí lůžkové zdravotní péče

■vyhláška č. 92/2012 Sb., o požadavcích na minimální technické a věcné vybavení zdravotnických zařízení a kontaktních pracovišť domácí péče

■vyhláška č. 55/2011 Sb., o činnostech zdravotnických pracovníků a jiných odborných pracovníků

■vyhláška č. 537/2006 Sb., o očkování proti infekčním nemocem (včetně vyhlášky č. 355/2017 Sb.)

■vyhláška č. 137/2004 Sb., o hygienických požadavcích na stravovací služby a o zásadách osobní a provozní hygieny při činnostech epidemiologicky závažných

Nařízení vlády (ve znění pozdějších předpisů)

■nařízení vlády č. 361/2007 Sb., kterým se stanoví podmínky ochrany zdraví při práci

Věstník MZ ČR

■částka 5/2020 – Národní ošetřovatelské postupy

■částka 16/2015 – Minimální požadavky pro zavedení interního systému hodnocení kvality a bezpečí poskytovaných zdravotních služeb

■částka 2/2013 – metodický návod – Program prevence a kontroly infekcí ve zdravotnických zařízeních poskytovatelů akutní lůžkové péče

■částka 7/2012 – Národní referenční centrum pro infekce spojené se zdravotní péčí

■částka 5/2012 – metodický návod – Hygiena rukou při poskytování zdravotní péče

■částka 9/2009 – ustanovení Národního antibiotického programu

1.4Epidemiologické studie v prevenci infekcí spojených se zdravotní péčí

Epidemiologické studie se provádějí za účelem získání a prohloubení znalostí a pochopení výskytu HAI a rovněž slouží k účinným preventivním a kontrolním opatřením. Realizace výzkumu je jednou z elementárních součástí prevence HAI. Jednotlivé epidemiologické studie se mohou klasifikovat jako observační a experimentální (Unahalekhaka, 2016).

Observační studie zahrnují popisné či analytické studie. Popisná studie popisuje výskyt onemocnění v populaci a často je prvním krokem u epidemiologického šetření (Unahalekhaka, 2016). Analytická studie analyzuje a testuje vztahy mezi onemocněním a jeho příčinami. Mezi analytické studie patří:

■průřezová studie (prevalenční studie) – zaměřuje se na prevalenci onemocnění; jedná se o měření expozice a účinku, které se provádí současně; průřezové studie slouží především k hodnocení potřeb zdravotní péče populace a jednotkou této studie je vlastní populace (Unahalekhaka, 2016)

■případová studie – používá se ke zkoumání příčin vzniku onemocnění, hlavně vzácných onemocnění; možná příčina je porovnávána mezi případy (lidé s onemocněním) a kontrolními skupinami (lidé bez onemocnění); studie je retrospektivní, jelikož její design se zaměřuje na minulost od výsledku k možné expozici či příčinným faktorům; velmi často se provádí při zkoumání ohniska vzniku infekce; jednotkou studie jsou jednotlivci (Unahalekhaka, 2016)

■kohortová studie – zaměřuje se na hodnocení skupiny osob (tzv. kohorty); při vstupu do studie jsou osoby kohortově klasifikovány podle jednotlivých charakteristických znaků či expozic, které mohou souviset s výsledkem; skupiny s určitými expozicemi či charakteristikami (nebo bez nich) jsou pozorovány v průběhu času, aby se porovnaly jednotlivé výsledky; jednotkou studie jsou jednotlivci (Unahalekhaka, 2016)

■korelační studie – tj. ekologická studie, kdy jednotkou studie je populace (Unahalekhaka, 2016)

■experimentální či intervenční studie – zahrnuje aktivní pokus změnit determinanty např. onemocnění, jako je expozice či chování nebo průběh onemocnění, pomocí léčby nebo preventivních opatření, např. očkováním (Unahalekhaka, 2016); experimentální studie zahrnují:

–randomizovanou kontrolovanou studii, tj. terénní studii s pacienty jako subjekty; účinky intervence se měří a porovnávají výsledek v experimentální skupině s výsledkem v kontrolní skupině; jednotkou studie jsou pacienti a zdravé osoby (Unahalekhaka, 2016)

–komunitní studii, tj. intervenční studie komunity, kdy jednotkou studie je komunita (Unahalekhaka, 2016)

1.5Etické principy infekcí spojených se zdravotní péčí

Základní etické principy jsou nezbytnou součástí prevence HAI. Počátky těchto principů pocházejí již z 19. století a jsou spojeny s významnou osobností Florence Nightingaleové (Selanders, Crane, 2012), která napsala řadu odborných knih či poznámek o kontrole infekcí (Ludwick et al., 2006). Obhájce pacientů představují již dlouhodobě právě všeobecné sestry. Zaujímají významnou roli ve vztahu k odpovědnosti a zajištění bezpečnosti prostředí při poskytování zdravotních služeb, včetně péče o vybavení s minimalizací přenosu nejrůznějších patogenních původců (Gallagher, 2014). V dnešní době všeobecné sestry představují zásadní součást v prevenci HAI. Mezinárodní rada sester (International Council of Nurses) k tomu uvádí, že pokud je v nemocnicích adekvátní počet všeobecných sester, incidence HAI se může snížit až o 30 % (ICN, 2017). Pro zajištění kvalitní a dostupné péče je nezbytné kontinuálně usilovat a podporovat využívání různých ošetřovatelských intervencí. Tyto intervence by měly být založeny na vědeckých důkazech (ICN, 2012). V tomto ohledu je klíčové, aby poskytovatelé zdravotních služeb dbali na nastavení adekvátních preventivních opatření (Wu et al., 2019). Prevence a kontrola HAI vycházela na základě dostupných dat z realizovaných výzkumů, a tímto se tedy významně uplatňuje koncept evidence based medicine, evidence based nursing a evidence based practice (Jarošová, Zeleníková, 2014).

Etické principy byly stanoveny v Belmontské zprávě z roku 1978 (The Belmont Report: Ethical Principles and Guidelines for the Protection of Human Subjects of Research), kterou vydala Národní komise pro ochranu lidských subjektů biomedicínského a behaviorálního výzkumu (The National Commission for the Protection of Human Subjects of Biomedical and Behavioral Research, NCPHS). Mezi základní tři, resp. čtyři principy uváděné v Belmontské zprávě se řadí respekt k osobám, úcta k osobám (v současné době označováno jako autonomie), beneficence (včetně nonmaleficence) a justice (NCPHS, 1978). Etické principy lze aplikovat i při poskytování ošetřovatelské péče a je vyžadováno respektování a zajišťování základních principů etiky (Šimek, 2015). V této zprávě se mj. uvádí, že každý chirurgický výkon je v jistém slova smyslu i experimentem, jelikož nelze plně předpovědět vývoj vzniku pooperačních komplikací. Příkladem s aplikací na HAI může být výskyt infekcí v místě chirurgického výkonu (NCPHS, 1978).

1.5.1Autonomie

Prvním etickým principem je respekt k osobám a autonomie. Tyto pojmy zahrnují základní dva aspekty. Prvním aspektem je, aby se s jednotlivci zacházelo jako s autonomními osobami. Druhým aspektem je, aby u osob se sníženou autonomií vznikl nárok na ochranu. Autonomie jedince je velmi důležitá a znamená dávat význam uváženým názorům a volbám autonomních osob (NCPHS, 1978). Zakladateli autonomie z filozofického hlediska byli Immanuel Kant (1724–1804) a John Stuart Mill (1806–1873). Je přijímána jako etický princip, tedy že všechny osoby mají vnitřní a bezpodmínečnou hodnotu. Z tohoto pohledu je patrné, že osoby by měly mít moc činit racionální a morální rozhodnutí. Autonomie, jako etický princip, byla potvrzena na základě rozhodnutí soudu v roce 1914 – každá lidská bytost v dospělosti a se zdravou myslí má právo na určení, co se má odehrát s jejím vlastním tělem (Varkey, 2021). V tomto ohledu je důležité, že každá bytost nemusí být schopna sebeurčení, jelikož tato schopnost se vyvíjí během života a někteří ji mohou ztratit v době nemoci, zhoršeného mentálního stavu apod. Z tohoto důvodu je zásadní vyžadovat jejich ochranu (NCPHS, 1978).

Princip respektování autonomie naznačuje, že pacienti mají právo požadovat a dostávat dostupnou léčbu i v případě HAI způsobených vysoce virulentními mikroorganismy. Zdravotničtí pracovníci by měli vždy respektovat právo pacienta na sebeurčení a také toto právo vyvažovat s nezbytnými zájmy ostatních pacientů a zdravotnických pracovníků (Lautenbach et al., 2018). Autonomie se vztahuje i k ostatním principům etiky. Z toho důvodu je nutné hodnotit konkurenční morální principy a v některých případech lze autonomii považovat za nadřazenou. Tímto se může rozumět, pokud se při autonomním jednání způsobí škoda či újma na zdraví jiné osoby, např. pacientovi. Zásada autonomie se však nevztahuje na osoby, které mají problém se schopností (čili kompetencí) jednat samostatně. V USA je rozhodnutí ve zdravotnictví posuzováno zdravotnickými pracovníky a omezení je určováno soudem (Varkey, 2021). V této souvislosti je nezbytné pro respektování autonomie pacientovi předávat podstatné a relevantní informace. Zásadní je si i uvědomit, že autonomie může být v některých situacích omezena. Příkladem může být pacient s HAI, tedy pokud se minimalizuje újma způsobená jiným osobám (Hostiuc et al., 2018). Izolace pacientů má i své etické složky. Izolace pacienta na jednu stranu omezuje jeho svobodu na pohyb, ale současně chrání práva ostatních pacientů být ošetřováni v prostředí bez zbytečného rizika. Také se může jednat o omezení v kontextu s používáním osobních ochranných pracovních prostředků (OOPP) (Lautenbach et al., 2018). Jako další příklad lze zmínit vznik HAI. V této souvislosti zdravotnický pracovník musí identifikovat zdroj nákazy, přijmout adekvátní a efektivní opatření. Podle těchto intervencí se ovšem omezí právo pacienta na autonomní volbu. Příkladem může být snížení důvěryhodnosti poskytované péče, omezení práva pacienta na volný pohyb či omezení volby pacienta na odmítnutí určitého výkonu (Hostiuc et al., 2018). V případě autonomie (jako lidského práva na sebeurčení) a prevence HAI je důležité, aby se pacienti adekvátně rozhodli na základě relevantních dat, ve které nemocnici budou chtít být ošetřeni, apod. Pacienti by měli být informováni o míře HAI v dané nemocnici. Např. výzkumem bylo zjištěno, že pacienti ve věku 18–37 let se středoškolským či vysokoškolským vzděláním uvedli, že informace o míře výskytu HAI by byly užitečné při výběru nemocnice. Bylo však zjištěno, že někteří pacienti by volili i nemocnici, ve které je vyšší míra těchto infekcí, jelikož byla pro ně důležitá spíše důvěra v lékaře. Uvádí se, že pacientům by mělo být vysvětleno, jakými způsoby se mohou chránit před vznikem HAI, ovšem tyto informace jsou pacientům poskytovány pouze ojediněle. Pacienti by také měli získat informace ze spolehlivých zdrojů. Nízká informovanost pacientů o HAI může mít vliv na zvýšení rizika vzniku infekce (Sahiner, 2023).

Doporučení u infekcí spojených se zdravotní péčí: autonomie

■vzdělávání zdravotnických pracovníků, edukace pacientů

■používání standardů kontroly a prevence HAI

■rozhodnutí přijaté na základě řádného informovaného souhlasu

■právo být plně informován

■právo volby mezi alternativami

■respekt k důstojnosti a vnitřní hodnotě každé osoby (Elgujja, 2019)

1.5.2Beneficence

Druhým etickým principem je beneficence. S osobami je zapotřebí jednat etickým způsobem, tedy je třeba respektovat rozhodnutí osob a také je chránit před újmou. Rovněž je nutné se snažit o zajištění jejich blaha. Pod termínem beneficence se rozumí laskavost či dobročinnost přesahující přísnou povinnost. V rámci Belmontské zprávy se beneficence vykládá v daleko silnějším slova smyslu, a to jako povinnost. Na základě uvedených skutečností byly formulovány dva základní aspekty, a to maximalizovat možné výhody i minimalizovat možné škody a nepoškozovat. V intencích poučky Hippokrata se využívá k základnímu principu lékařské etiky aspekt neubližovat. Tento aspekt byl Claudem Bernardem rozšířen na oblast výzkumu, resp. výzkumník by neměl způsobit škodu osobě, na které je výzkum realizován, a to i bez ohledu na výhody převyšující benefit pro ostatní osoby. V kontextu s Hippokratovou přísahou je vyžadováno, aby lékaři prospěli svým pacientům podle svého nejlepšího vědomí a svědomí. Z tohoto pohledu se však může vyžadovat vystavení osob riziku. V některých případech je nezbytné i rozhodnutí, že některé výhody by měly být kvůli rizikům pominuty. Příkladem může být realizace výzkumů, kdy je důležité předvídání maximálních přínosů a eliminace jednotlivých rizik (NCPHS, 1978).

Princip beneficence nejen ve vztahu k HAI naznačuje, aby zdravotničtí pracovníci prosazovali nejlepší zájmy pacientů. V případě, že pacient je infikován vysoce virulentními mikroorganismy, musí zdravotničtí pracovníci zvýšit svou pozornost k zajištění blaha pro ostatní pacienty, návštěvníky, ale i pro další zdravotnické pracovníky. Tímto se rozšiřuje i rozsah, v rámci kterého jsou uplatňovány zásady prospěšnosti pro další skupiny. Pokud se zdravotničtí pracovníci snaží maximalizovat zájmy prospěšnosti, měli by se také snažit o vyvážení nejlepšího zájmu všech zúčastněných stran. Jedná se tedy o maximalizování přínosu s podporou užitečnosti. Zdravotničtí pracovníci by se měli na základě principů autonomie a beneficence snažit vyhovět pacientovým potřebám a pacienta by neměli nikdy opustit (Lautenbach et al., 2018). Zdravotnický pracovník by měl jednat vždy ku prospěchu pacienta. Kromě toho je podporována řada morálních pravidel na ochranu a obranu práv druhých, prevenci újmy, odstraňování podmínek způsobujících újmu, pomoc osobám se zdravotním znevýhodněním a záchranu osoby v nebezpečí. Součástí tohoto principu je i výzva, aby se předcházelo újmě a cílilo se k prospěchu pacientů a podpoře jejich blahobytu (Varkey, 2021). Z hlediska beneficence by pacienti měli zaujímat své vlastní role v prevenci a kontrole HAI. Příkladem vlastních rolí je ochrana a povinnost dodržovat hygienu rukou a celkovou osobní hygienu (Sahiner, 2023).

Doporučení u infekcí spojených se zdravotní péčí: beneficence

■Zavázat se konat dobro.

■Dosáhnout optimálních výsledků.

■Jednat v co nejlepším zájmu pacienta a společnosti.

■Poskytovat bezpečnou péči pacientům, podporovat a utvářet důvěru mezi pacientem a zdravotnickým pracovníkem (Elgujja, 2019).

1.5.3Nonmaleficence

Třetím etickým principem je nonmaleficence. Jedná se o princip neubližování pacientovi a uvedený princip v sobě obsahuje několik dalších morálních pravidel. Především se jedná o skutečnost nezabíjení, nepůsobení bolesti ani utrpení. Dále také zásadu nepůsobit invaliditu či nezpůsobit urážku a nepřipravovat ostatní o statky života. Poskytování zdravotní péče v této souvislosti s sebou přináší, aby zdravotnický pracovník zvážil výhody jednotlivých specifických intervencí i volbu terapeutických přístupů. Zdravotnický pracovník by se měl vyhnout nepřiměřenému a nežádoucímu zatížení pacienta a měl by zvolit optimální postup. Tento aspekt je velmi podstatný mj. v souvislosti s rozhodnutím o péči na konci života při ukončení či odepření léčby, léčebné výživy a hydratace, při zvládání bolesti a dalších symptomů. Povinností zdravotnických pracovníků je také kromě jiného zmírnit utrpení pacienta použitím vhodných léků (např. při léčbě bolesti pomocí opioidů apod.). Jedná se o tzv. doktrínu dvojího účinku, tedy použití vhodných léků převáží nad předpokládanými, ale nezamýšlenými škodlivými účinky či následky (Varkey, 2021).

Princip nonmaleficence naznačuje, že zdravotničtí pracovníci se musí vyhýbat poškození pacientů i ve vztahu k HAI. Princip lze aplikovat na zdravotnické pracovníky i při běžné péči o pacienta. K tomuto např. CDC či WHO stanovily standardní opatření při prevenci HAI. V případě HAI lze princip nepoškození pacienta chápat kromě ochrany samotného pacienta před poškozením i jako ochranu dalších pacientů, návštěvníků a zdravotnických pracovníků. Skutečností však je, že zdravotničtí pracovníci akceptují určité riziko, protože nemohou opustit pacienty. Ovšem poskytovatelé zdravotnických služeb a program prevence a kontroly infekcí musí udělat vše pro minimalizaci rizik pro každého zaměstnance (především v první linii). Příkladem může být optimální používání OOPP, vzdělávání a školení, optimální pracovní prostředí apod. (Lautenbach et al., 2018).

Princip nonmaleficence v sobě zahrnuje povinnost nepůsobit žádnou škodu pacientům, popř. také žádnou újmu. S aplikací na problematiku HAI by informace o riziku vzniku těchto infekcí mohla u pacientů způsobit stres. Situaci tak lze přirovnat k nonmaleficenci. Na základě této skutečnosti by mohlo dojít k ukončení hospitalizace z pohledu pacienta. Nicméně v tomto případě je důležitá autonomie, včetně pravdivosti a zásad opatrnosti. V současné době velmi významné mezinárodní organizace kladou důraz na zlepšení informovanosti pacientů při poskytování kvalitní a bezpečné péče. Komunikace mezi zdravotnickým personálem a pacientem by měla být otevřená. Tento aspekt lze aplikovat rovněž na provedení hygienické dezinfekce rukou, kdy pacienti by se měli aktivně podílet na zjištění nesprávných postupů při prevenci a kontrole HAI, neboť jim lze předejít pomocí preventivních opatření (Hostiuc et al., 2018). Pokud jsou u poskytovatelů zdravotních služeb přijaty nejrůznější intervence, lze předejít morbiditě a mortalitě pacientů, ale i snížení nákladů na péči (Sahiner, 2023).

Doporučení u infekcí spojených se zdravotní péčí: nonmaleficence

■Neškodit, jedná se o opačnou stranu beneficence.

■Dodržovat etické kodexy a legislativní dokumenty.

■Chránit pacienta a zdravotnického pracovníka během poskytování péče.

■Zajistit bezpečnostní kontroly po celou dobu používání zdravotnických prostředků, včetně dodržování dezinfekčních postupů (Elgujja, 2019).

1.5.4Spravedlnost čili justice

Čtvrtým etickým principem je spravedlnost čili justice. Princip justice je možné obecně vnímat jako spravedlnost a zároveň také spravedlivé zacházení s osobami (Varkey, 2021). Belmontská zpráva k tomu uvádí, že v rámci aplikace na výzkum si je možné položit otázku, kdo by měl mít z výzkumu prospěch a kdo by měl nést jeho tzv. břemena. Jedná se o otázku ve smyslu spravedlivého rozdělení a toho, co je zasloužené. Nespravedlnost může nastat, když nějaký prospěch, na který vzniká nárok, je odepřen bez pádného důvodu, či pokud je nějaká zátěž uvalena neoprávněně. Nejen v tomto pojetí spravedlnost může být chápána tak, že s rovnými by se mělo zacházet stejně. Významné je i formulovat relevantní vlastnost, kdy na tomto základě by se měly břemena a výhody rozdělovat. K tomu je možné stanovit pět základních formulací, tedy pro každou osobu rovným dílem, pro každou osobu podle individuální potřeby, pro každou osobu podle individuálního úsilí, pro každou osobu podle společenského přínosu a pro každou osobu podle zásluh (NCPHS, 1978). Jedná se o aspekt tzv. distribuční spravedlnosti, která je nejvíce spojená s klinickou etikou. S aplikací na poskytování zdravotních služeb pacientům se může jednat o spravedlivé a adekvátní rozdělení zdrojů. Příklady otázek distribuční spravedlnosti mohou být i následující, tedy v oblasti omezených zdrojů (dostupnost léčivých přípravků, vybavení, testů, transplantace orgánů apod.), péče o nepojištěné pacienty či přidělování času na ambulantní návštěvy apod. (Varkey, 2021).

Princip spravedlnosti s aplikací na HAI tedy naznačuje, že osoby by měly mít rovný přístup ke zdrojům zdravotní péče a s osobami se bude v podobné situaci zacházet obdobně. Zároveň dostupné výhody nebo nezbytná zátěž by měly být spravedlivě rozdělovány mezi posuzovanou skupinu pacientů. V případě HAI zásada spravedlnosti ukazuje, že rizika a zátěž infekcí by měly být spravedlivě a důsledně rozděleny mezi personál. Pokud zdravotničtí pracovníci skutečnosti neakceptují, velmi pravděpodobně toto riziko přenesou na někoho jiného, např. nepřijdou do práce během pandemie chřipky (Lautenbach et al., 2018). Pacienti s HAI ve vztahu ke spravedlnosti mohou být i sociálně znevýhodněni oproti jiným pacientům. Ostatní pacienti ovšem také mohou být ohroženi HAI, jelikož jim hrozí, že se nakazí. Pacienti s HAI či pacienti s vysokým rizikem vzniku těchto infekcí by měli mít nastavené ochranné postupy. V tomto ohledu by pacienti s HAI měli mít prospěch během různých intervencí, které se vztahují k léčbě daného infekčního onemocnění. Současně by měli mít informace o dalších preventivních opatřeních. Přijatá opatření v souvislosti s HAI jsou důležitá i bez ohledu na přání pacientů. Příkladem může být infekce, která je přenášena vzduchem, kdy pacienta je třeba řádně izolovat a měl by používat ochranu úst. Dalším příkladem je pacient s Clostridioides difficile, který by měl užívat antibiotika či podstoupit transplantaci stolice, aby se minimalizoval přenos infekcí na ostatní pacienty (Hostiuc et al., 2018).

Princip justice ve vztahu k HAI může být vnímán i jako nastavení preventivních opatření s využitím relevantních vědeckých důkazů (např. guidelines). Přijetím preventivních opatření se snižuje riziko přenosu původců HAI od pacienta s infekcí, než aby se chránil pacient samotný. Jako příklad lze uvést izolaci pacienta či používání OOPP. Lze zmínit, že nedostatek důkazů a zdravotnických prostředků by neměl být důvodem pro nepřijetí preventivních opatření (Hostiuc et al., 2018). Sestry mají významnou roli v prevenci a kontrole HAI, neboť mohou motivovat pacienty, aby převzali část zodpovědnosti za své zdraví a bezpečnost, včetně naplnění svých práv (Sahiner, 2023).

Doporučení u infekcí spojených se zdravotní péčí: rovnost, spravedlivost

■Zajistit rovnost a spravedlnost.

■Všem pacientům poskytovat spravedlivou péči bez ohledu na rasu, etnickou příslušnost, socioekonomické zázemí, sociální postavení či dosaženou úroveň vzdělání.

■Dbát na spravedlivé rozdělení zdrojů.

■Chránit komunitu před HAI (Elgujja, 2019).

Doporučení u infekcí spojených se zdravotní péčí: důvěrnost a věrnost

■věrnost

■loajálnost k pacientům

■podřízení vlastních zájmů ve prospěch pacienta (Elgujja, 2019)

Etické aspekty v praxi prevence a kontroly HAI jsou běžnou součástí a na tyto výzvy je třeba účinně reagovat. Zdravotničtí pracovníci by každý problém ve vztahu k těmto infekcím měli řešit systematicky. Níže je uveden přístup, který je klinicky orientován a napomáhá uživateli jasně formulovat problém, komplexně shromáždit údaje a formulovat vlastní plán, který je odůvodněn (Lautenbach et al., 2018).

Přístup k řešení problematiky etických aspektů a HAI

■Jasně formulovat problém.

■Shromáždit a uspořádat údaje: zdravotnická data; cíle a postupy prevence a kontroly infekcí; zájmy pacientů, zdravotnických pracovníků, nemocnice, komunity či orgánů ochrany veřejného zdraví; kontext.

■Položit si otázku, zda je problém etický.

■Položit si otázku, zda je třeba více informací či diskuze.

■Určit nejlepší postup a podpořit ho odkazem na jeden či více zdrojů etických hodnot: etické principy (autonomie, beneficence, nonmaleficence, justice), práva pacienta (ochrana, která je nezávislá na profesních povinnostech), důsledky (dopad prospěšnosti či žádoucích pravděpodobných výsledků), srovnatelné případy (zvážit na základě analogie z předchozích zkušeností), odborné pokyny (např. guidelines apod.), svědomitá praxe (zachování morální integrity epidemiologů).

■Potvrzení adekvátnosti a koherence závěru (Lautenbach et al., 2018).

1.5.5Další oblasti související s etikou a infekcemi spojenými se zdravotní péčí

Poskytovatel zdravotních služeb má povinnost zajistit prevenci HAI (Sharp et al., 2014). Česká republika má i k tomuto stanovenou platnou legislativu, a to zákon č. 372/2011 Sb., o zdravotních službách, ve znění pozdějších předpisů. V zákoně se uvádí, že pacient má právo na „poskytování zdravotních služeb v co nejméně omezujícím prostředí při zajištění kvality a bezpečí poskytovaných zdravotních služeb“ (zákon č. 372/2011 Sb.).

Ve vztahu k HAI a posílení postavení pacienta i autonomie jsou dvě hluboce provázané etické úvahy, tedy vlastní autonomie pacienta a blaho pacienta. Jedná se o významné argumenty, které motivují a podporují postavení pacientů v prevenci těchto infekcí. Podpora autonomie pacienta je mnohdy ve složitém nemocničním prostředí považována za abstraktní požadavek. Klíčovou součástí je poskytování relevantních informací pacientovi, aby se mohl na základě svobodné vůle rozhodnout. Pro posílení rozhodování pacientů je nezbytné poskytnout informace, které jsou pro dané riziko podstatné. Sdělení rizik podporuje samostatnost jednání pacientů. Pacienti mohou rizika HAI zvážit ještě před hospitalizací, aby mohli posoudit jednotlivé aspekty svých rozhodnutí. Příkladem může být volba nemocnice, podstoupení zákroku či hygieny a způsob interakce se zdravotnickými pracovníky (Sharp et al., 2014). Princip autonomie a edukace pacientů je nezbytnou součástí efektivního programu prevence a kontroly infekcí (Gilbert et al., 2019). Ve vztahu k HAI je pacienty důležité informovat nejen před výkony, ale i při realizaci jednotlivých výkonů a zavádění zdravotnických prostředků (např. centrální žilní katétry, ventilátory, permanentní močové katétry apod.). Hlavní je informovat, že HAI nemusí pacienta ohrozit pouze u realizovaných výkonů, ale v podstatě při samotné hospitalizaci pacienta v nemocnici. V tomto kontextu byl realizován výzkum, kde bylo zjištěno, že 93 % respondentů by na základě informací o míře infekcí zvolilo jiného lékaře či nemocnici. Problémem však také může být míra vnímání stresu, resp. strachu, že v nemocnici získají infekci. Nicméně informování o rizicích vzniku HAI je nezbytné k informovanému rozhodnutí a podpoře autonomie pacientů. Poskytnutí informací o HAI je velmi důležité, aby pacienti mohli přijímat rozhodnutí o lékařské a nelékařské péči (Sharp et al., 2014).

Ministerstvo zdravotnictví ČR k problematice kontextu práv pacientů (včetně etických principů) vydalo publikaci Rádce pacienta: příručka ke zlepšení bezpečí pacienta. Příručka kromě jiného obsahuje i některé informace ve vztahu k HAI. Pacienti jsou vyzýváni, aby pomohli omezit výskyt a šíření těchto infekcí. Příkladem může být dodržování hygieny rukou a osobní hygieny (pravidelné a časté provádění hygieny rukou, sprchování) či respirační etikety (zajistit ochranu dýchacích cest při kýchání a kašli). Pacienti jsou dále vyzýváni, aby byli ohleduplní ke svému okolí (ostatní pacienti i zdravotnický personál). V případě kontaminace sama sebe či okolního prostředí, event. jiných osob tělními tekutinami by měli neprodleně požádat zdravotnický personál o pomoc. Může se jednat o situace při manipulaci s permanentním močovým katétrem, při průjmovité stolici, odkašlávání či prosakování ran. Tímto se minimalizuje riziko přenosu HAI. Pacienti by také měli dbát o zajištění bezpečné likvidace infekčního odpadu (např. kapesníků apod.), event. by měli požádat o pomoc zdravotnický personál (MZ ČR, 2019).

Postavení pacientů je nezbytné zlepšit. Jedná se o část, kterou se pomáhá ke zvýšení bezpečnosti pacientů a zároveň se ovlivňuje jejich chování pro minimalizaci vzniku HAI. Například některými výzkumy bylo zjištěno, že hygiena rukou se zvýšila o několik desítek procent (z 34 % na 94 %), pokud byli pacienti dotazováni, zda si před výkonem provedli hygienickou dezinfekci rukou (Sharp et al., 2014).

Infekce spojené se zdravotní péčí nejsou pouze oblastí klinické etiky, ale často mají důsledek pro veřejné zdraví. Zdravotnický personál by měl přijmout nejen opatření k minimalizaci rizika přenosu HAI u pacientů, ale také by měl nastavit proaktivní opatření k minimalizaci přenosu infekčních agens u třetích stran, tzn. návštěv, ostatních pacientů, ostatních zdravotnických pracovníků apod. V tabulce 1.4 jsou uvedeny informace, které souvisejí s HAI (Hostiuc et al., 2018).

Tab. 1.4 Informace u infekcí spojených se zdravotní péčí (Hostiuc et al., 2018)

Vstupy

■Co jsou to HAI?

■Jaké je odhadované riziko získání HAI?

■Jaké existují způsoby přenosu?

■Jaká je prevence?

■Činnosti závislé na pacientovi: hygiena rukou, omezení interakcí souvisejících s návštěvou, osobní hygiena, oblečení, používání ochranných pomůcek (při infekcích přenášených vzduchem).

■Činnosti závislé na poskytovateli s relevancí pro pacienta: používání rukavic, OOPP, sterilního vybavení, obecná pravidla chování v zařízení.

Související se zákrokem

■Co jsou to HAI?

■Jaké je odhadované riziko získání HAI při konkrétním zákroku?

■Jaké existují způsoby přenosu?

■Jaké jsou metody minimalizace rizika? Příkladem může být hygiena rukou, tělesná teplota, koupání/sprchování před operací, péče o rány po operaci apod.

■Jaké jsou možné komplikace vyvolané HAI?

Prevence šíření

■Jaká jsou rizika pro třetí strany, které třetí strany jsou ohroženy?

■Jakým způsobem minimalizovat riziko? (např. používání rukavic, ústenek, omezení pohybu, ošetření/procedury)

■Jaké jsou důsledky přenosu pro pacienta a/nebo třetí strany?

Při aktivním zapojení pacientů do prevence HAI lze zmínit následující doporučení:

■Poskytnout informace o HAI (jestliže pacient nemá dostatečné informace, nemůže zastavit zdravotnický personál, který provádí určitý výkon bez rukavic či bez náležité hygieny rukou).

■Aktivně zapojit pacienty do prevence infekcí (zlepšení zodpovědnosti poskytovatelů, např., aby se pacienti dotazovali poskytovatelů na provedení hygieny rukou), důležité je mít v pacientovi partnera (Sharp et al., 2014).

Pacientům je třeba předkládat srozumitelné informační materiály včetně informací, co daná instituce vykonává pro snížení rizika vzniku HAI. Tímto se mohou ujistit, že jsou zde přijímána náležitá opatření (Sharp et al., 2014).

Ve většině států bylo zjištěno, že ošetřovatelství tvoří jednu z nejvíce důvěryhodných profesí, kdy tato důvěra představuje i tzv. klíč ke kontrole infekcí. Veřejnost všeobecným sestrám svěřuje několik povinností. Tyto povinnosti byly stanoveny v roce 2006 a jsou platné i v dnešní době. První zásadou je nepracovat, pokud jsme nemocní. Druhou zásadou je chránit sebe a pacienty před nemocemi. V tomto ohledu je základním principem provádění hygieny rukou, jelikož se jedná o jeden z nejdůležitějších faktorů prevence HAI. Třetí zásadou je sledovat infekce, diskutovat o nich, tedy nezbytnou součástí je monitorování a diskuze o postupech. V neposlední řadě se jedná o poskytování péče s vlastní sebekontrolou. Všeobecné sestry mají etickou povinnost dostát důvěry a také dalším povinnostem vůči veřejnosti. Tento aspekt je platný pro poskytování přímé péče či pro vzdělávání a kontrolu v průběhu ošetřovatelské praxe (Ludwick et al., 2006).

2Významné historické osobnosti ve vztahu k prevenci infekcí spojených se zdravotní péčí

Z dlouhodobého hlediska je zásadní si uvědomit, že poskytování zdravotních služeb může prospět, ale někdy naopak způsobovat i další problémy. Například již Hippokrates před více než 2500 lety tvrdil, že léčba se bude používat ve prospěch nemocných podle schopností a úsudků. Současně také tvrdil, že pacientům se nebude způsobovat škoda a nespravedlnost. Nicméně HAI jistě tuto skutečnost mohou v některých ohledech popírat. Toto již zmiňoval i Ignác Filip Semmelweis, který uváděl, že především příchod do nemocnice může být nebezpečný. V USA jsou HAI příčinou úmrtí zhruba 100 000 lidí. Jeden autor k tomu uvádí, že se jedná o daleko vyšší počet úmrtí, než je úmrtí na HIV/AIDS, národová onemocnění či dopravní nehody (Haque et al., 2018).

Z hlediska historie prevence a kontroly HAI je třeba jmenovat velmi významné osobnosti, které zajistily nastavení základních hygienicko-epidemiologických opatření s cílem snížit výskyt a dopady těchto infekcí (Haque et al., 2018). V dřívějších dobách nemocnice poskytovaly přístřeší pro chudé a nemocné osoby, velmi často s nevyléčitelnou nemocí. Ve velkých prostorách byli hospitalizováni pacienti společně (děti, staré osoby, zdraví jedinci apod.). Mnoho osob vyžadovalo potřebu hygieny. Navzdory architektonickým opatřením ke zlepšení kvality ovzduší infekce přetrvávaly a v té době tzv. nemocniční hniloba postupně zabíjela. K historickým osobnostem bojujícím za zlepšení hygienických podmínek v nemocnicích se počítá celá řada lékařů, sester a vědců, včetně významných osob, jako je Ignác Filip Semmelweis (hygiena rukou), Robert Koch (kauzalita infekcí a mikroorganismů), Joseph Lister (aseptická chirurgie), Florence Nightingaleová (inovativní hygienicko-epidemiologické koncepty v ošetřovatelství) a Louis Pasteur (odmítání teorie spontánního vzniku infekcí s vyloučením alternativních teorií). Osobnosti, přelomové roky a události v prevenci a kontrole infekcí uvádí schéma 2.1 (Birgand et al., 2022).

Schéma 2.1 Významná období ve vztahu k infekcím spojeným se zdravotní péčí (originál: Birgand et al., 2022; upraveno: autor)

2.1Ignác Filip Semmelweis

Průkopníkem v zavedení a provádění hygieny rukou byl maďarský lékař Ignác Filip Semmelweis (1818–1865). Působil jako gynekolog a porodník ve Všeobecné nemocnici ve Vídni (Allgemeine Krankenhaus) (Presterl et al., 2019). Mytí rukou pomocí mýdla a vody bylo považováno za základní hledisko osobní hygieny. Do klinické praxe zavedl efektivní prevenci infekcí díky využívání mytí rukou v roztoku chlorového vápna. V období 19. století cca každá šestá matka získala horečku omladnic, tedy puerperální sepsi (tato nemoc byla známá již od roku 1500 př. n. l.). Již v této době bylo vysloveno podezření ohledně souvislosti mezi hygienou rukou a vznikem horečky omladnic a např. porodní asistentky si musely zkracovat nehty (Adriaanse et al., 2000; srov. Krause a kol., 2022). Horečka omladnic začala mít stoupající tendenci především s rozvojem operací u žen. Semmelweis se zabýval příčinou úmrtí žen na puerperální sepsi ve Všeobecné nemocnici ve Vídni na porodnických odděleních. Porodnická oddělení v tamní nemocnici byla dvě a počet porodů se pohyboval mezi 3000 až 3500 ročně. Uvádí se, že na prvním porodnickém oddělení na puerperální sepsi zemřelo přibližně 600–800 žen za rok, naopak na druhém porodnickém oddělení přibližně 60 žen za rok. Tento aspekt souvisí i se skutečností, že na prvním oddělení realizovali porody lékaři a studenti medicíny a na druhém oddělení zejména porodní báby (tehdejší označení). Na základě této skutečnosti Semmelweis dospěl k závěru, že zdroj puerperální sepse byl přenášen na prvním porodnickém oddělení prostřednictvím kontaminovaných rukou lékařů a studentů medicíny. Lékaři a studenti přicházeli k porodům přímo z pitevny a Semmelweis zjistil, že měli po příchodu na porodní sál nepříjemný zápach na rukou. V této souvislosti předpokládal, že původce horečky omladnic přenášejí právě na svých rukou (Nuland, 2005; srov. Krause a kol., 2022).

V této době nebylo zvykem si omývat ruce a převlékat se do čistého oblečení při příchodu na pracoviště. Mezníkem pro hygienu rukou byl rok 1847, jelikož tehdy Ignác Filip Semmelweis zavedl opatření na prvním porodnickém oddělení. Jednalo se o umístění nádoby s roztokem chloru a každá osoba si musela před kontaktem s pacientem omýt ruce právě v tomto roztoku. Následně byl roztok chloru nahrazen roztokem chlorového vápna. Tímto opatřením nastal významný pokles výskytu puerperální sepse. Následkem zavedení tohoto úkonu na prvním porodnickém oddělení nastala situace, že z 1841 hospitalizovaných žen zemřelo na puerperální sepsi pouze 56 žen, úmrtnost byla téměř shodná jako na druhém oddělení (cca 3 %). O rok později, tedy v roce 1848, byla úmrtnost na prvním oddělení 1,2 % a na druhém oddělení 1,3 %. V tomto ohledu nastal další problém, jelikož na základě prezentovaných výsledků byly závěry zpochybňovány a zástupci odborné společnosti tomuto preventivnímu opatření nevěřili. Respektive nechtěli uvěřit, že puerperální sepse se přenáší prostřednictvím kontaminovaných rukou lékařů. V pozdější době byla jeho teorie doplněna, rozšířena a opatření celoplošně zavedena (Nuland, 2005; srov. Krause a kol., 2022). Semmelweis mj. zjistil a uváděl, že nejen vyšetřující prst, ale všechny předměty, které přišly do kontaktu s rukou, jsou kontaminovány. Na základě této skutečnosti následovala tzv. velká doba antisepse (tedy dezinfekce, sterilizace) jednotlivých chirurgických nástrojů a dekontaminace prostředí (Presterl et al., 2019).

Téměř nikdo ve Vídni či Budapešti neměl pokoru či prozíravost, aby uznal odkaz Semmelweise. Uvádí se, že v roce 1865 byl odvezen do psychiatrické léčebny, kde jako zlomený a frustrovaný muž zemřel. Jeho praxe si zasloužila široké uznání až několik let po jeho smrti, kdy Louis Pasteur potvrdil teorii bakterií a Joseph Lister zavedl aseptický přístup v oboru chirurgie. V dnešní době se lze setkat s označením Semmelweisův reflex, což je metafora pro určitý typ lidského chování, které je charakterizováno jako reflexní odmítnutí nových znalostí, jelikož odporují zakořeněným normám, přesvědčením či paradigmatům. Rovněž je znepokojivé, že i po 1,5 století od jeho úsilí zůstává puerperální sepse (podle WHO z roku 2008) druhou nejčastější příčinou úmrtí rodiček v rozvojových zemích (Sunavala et al., 2015).

2.2Oliver Wendell Holmes

Ve vztahu k hygieně rukou zanechal výrazný odkaz Oliver Wendell Holmes (1809 až 1894). Holmes byl lékař a profesor medicíny na lékařské fakultě Harvardovy univerzity. Zabýval se rovněž psaním prózy a poezie a byl velmi známý mezi bostonskou literární elitou (Finger, 2020). Kladl důraz na velmi pečlivé sledování pacienta a nastavení humánních přístupů. Významně se do historie zapsal svou prací zabývající se výhodami používání fonendoskopu, který v té době nebyl příliš znám. Holmes následně působil v Bostonu, kde byl velmi znepokojen nevyhovujícími hygienickými podmínkami. Jako výstup své práce publikoval článek se zaměřením na puerperální sepsi, kde tvrdil, že puerperální sepse je smrtelná infekce, kterou se ženy nakazily během porodu či krátce po něm. Současně tvrdil, že infekce je způsobena prostřednictvím kontaktu lékaře s pacientkou. Rovněž si vedl neoficiální důkazy o lékařích, kteří onemocněli a následně zemřeli po pitvách pacientů, kteří byli infikováni. Holmes trval na tom, že lékař by měl mít morální povinnost očistit své nástroje a spálit oblečení, které měl na sobě, když asistoval při smrtelném porodu. Dále tvrdil, že když tak lékař neučiní, neměl by působit v porodnictví. Rovněž uváděl, že lékaři jsou gentlemani a ruce gentlemanů jsou čisté. Jeho kontroverzní práce jsou nyní považovány za mezník v teorii vzniku infekčních nemocí (Sunavala et al., 2015).

2.3Florence Nightingaleová

Pokud jde o HAI a hygienu rukou, do historie se nesmazatelně zapsala Florence Nightingaleová (1820–1910). Upozorňovala, že HAI jsou preventabilní a jsou výsledkem nedbalosti či nevědomosti personálu. V případě, že tyto faktory budou respektovány, infekce budou eliminovány (Nightingale, 1863). Může se zdát, že mezi usilovnou prací Nightingaleové v 19. století a antimikrobiálním dozorem ve 20. a 21. století je jen málo podobnosti. Nicméně na základě bližšího zkoumání byly zjištěny některé paralely, především ve vztahu k ošetřovatelské praxi. Nightingaleová je všeobecně považována za zakladatelku moderního ošetřovatelství, včetně ošetřovatelské praxe. Významně rozšířila převládající pojetí ošetřovatelské péče ve své době, přičemž některé přístupy přetrvávají až do současnosti. V dnešní době sestry vycházejí ze základních principů položených Nightingaleovou a jednotlivé intervence realizují na vědecky podložených důkazech. Florence se dostala do povědomí zejména během krize, a to za velmi nevyhovujících podmínek zraněných vojáků v krymské válce (1854–1856). Byla významnou odbornicí ve statistice a patřila mezi první, kteří analyzovali sociální jevy a graficky je prezentovali (Olans et al., 2022). Byla označována za dámu s lampou – lampu využívala k osvětlení prostor, když kontrolovala nemocné pacienty. V roce 1860 založila v Londýně první ošetřovatelskou školu na světě (St. Thomas’ Hospital), čímž se zasloužila o zahájení vzdělávání sester včetně zlepšení jejich sociálního postavení (Olans et al., 2022).

Florence Nightingaleová tvrdila, že okolní prostředí může přispět ke vzniku HAI, a z tohoto důvodu je nezbytné, aby se sestry zaměřily na monitorování prostředí pacienta, tedy na světlo, hygienu, přiměřenou stravu a další hlediska (Pujol et al., 2013; srov. Krause a kol., 2022). Podle ní nadměrná úmrtnost vojáků je způsobena nedostatečnou hygienou, neboť v nemocnicích byla 10× vyšší úmrtnost než na bojištích. Na základě stanovení jejích hygienických standardů došlo k poklesu úmrtnosti z 33 % na 2 %. Kromě jiného reorganizovala prádelnu, zlepšila zásobování lůžkovinami a dalším nemocničním materiálem (Olans et al., 2022).

Nightingaleová v roce 1859 vydala významnou publikaci Poznámky o ošetřovatelství (Notes On Nursing: What it is, and What it is Not?), ve které uvádí, že vzdělání sester v oblasti prevence infekcí tvoří velmi významnou roli v kontextu s vykonáváním povolání sestry. V té době byly infekce spíše opomíjeny a čistota i čistý vzduch představovaly pouze jednu z obran, kterou může sestra sama zajistit. Její myšlenkou mj. bylo, že humánní vedení pacienta je jednou z jeho nejlepších ochran. Tímto stanovila pět základních elementů pro zajištění zdraví v domácnostech, a to čistou vodu, čistý vzduch, čisté prostředí, funkční kanalizaci a světlo. Dále se zabývala důležitostí odpočinku, výživy, komfortu a okolního prostředí. V knize uvádí, že jediný způsob pro odstranění prachu a nečistot je zničit všechno pomocí vlhké tkaniny (Nightingale, 1859). Kniha byla mj. součástí učebních osnov (Olans et al., 2022).

Nightingaleová významně obhajovala ošetřovatelství a rovnostářskou kvalitní zdravotní péči. Pro sestry byly vydány i publikace, které se zaměřovaly na antimikrobiální dohled. Americký institut medicíny uznal, že sestry tráví největší množství času u pacienta v kontextu s poskytováním ošetřovatelské péče, a tak mají cenné poznatky a jedinečnou schopnost přispívat jako partneři společně s ostatními zdravotnickými pracovníky ke zlepšování kvality a poskytované péče (Olans et al., 2022).

Významnou oblastí bylo vedení statistických záznamů. Nightingaleová si jako první vedla přesné statistické záznamy, zdůrazňovala, že úroveň nemocniční hygieny ovlivňuje mortalitu pacientů, a také srovnávala vznik infekcí, úmrtnost a míru nemocnosti (Nightingale, 1863). Následkem toho se stala v roce 1859 první ženou, která byla zvolena do Královské statistické společnosti za vývoj vizuální reprezentace statistických dat (dnes obdoba koláčových grafů). Lze zmínit, že ženy, které v 19. století pracovaly jako sestry, nebyly považovány za kvalifikované, jelikož neměly patřičné vzdělání (Olans et al., 2022).

Imperativ pro kvalitu a bezpečnost péče uvedla v roce 1863 v knize Poznámky o nemocnicích (Notes on Hospitals). V této knize jako první požadavek uváděla, že v nemocnicích by neměla být způsobena pacientům žádná škoda. Zasadila se o rozvoj programu antimikrobiálního řízení. Po nedávném prozkoumání bylo zjištěno, že sestry i přispívaly k antimikrobiálnímu dozoru. Antimikrobiální řízení je ve své podstatě také o bezpečnosti pacientů a zdraví populace (Olans et al., 2022). V této knize mj. zmiňovala, že nemocní lidé jsou náchylnější k dalším nemocem. V případě, že budou bez dostatečného okolního prostoru a bez dostatečně čerstvého vzduchu, vzniknou epidemie. Kromě jiného v knize uvedla, že sestry jsou ohroženy infekcemi získanými od pacientů. Za zajímavost v knize lze považovat rovněž její sdělení, že najít dobrou sestru je těžší, než najít zkušeného vojáka. V dalším kontextu prevence infekcí zdůrazňovala, že je důležité pacienty se symptomy infekce izolovat od ostatních pacientů, čímž byla zajištěna adekvátní hygienická opatření na tu dobu zcela neobvyklá. V knize sepsala i základní příčiny problémů, které souvisejí se vznikem infekcí. Za první příčinu stanovila aglomeraci velkého počtu pacientů na jednom společném místě (obr. 2.1). Za druhé uvedla nedostatečný prostor na lůžku. V rámci této příčiny určila i minimální vzdálenost od jednotlivých lůžek a rozdělení pacientů do jednotlivých budov. Za třetí příčinu považovala nedostatek čerstvého vzduchu. Zmínila, že nedostatečné větrání je příčinou nemocí a že čerstvý vzduch je jednou z nejdůležitějších potřeb. Čerstvý vzduch kromě jiného zabraňuje infekci. Jako čtvrtou příčinu stanovila nedostatek světla – kladla důraz na skutečnost, že denní světlo je nepostradatelnou součástí pro rychlé zotavení, kromě některých specifických případů. Za pátou příčinu považovala nevyhovující funkčnost odpadů a nejrůznějších odvodňovacích systémů včetně výlevek, které mohou způsobit kontaminaci pitné vody. K dalším problémům, se kterými se potýkalo poskytování péče, zařazovala i nevhodné prostředky používané k větrání a topení. Taktéž zmiňovala problém ve výběru nevhodných lokalit nemocnic. Usilovala o adekvátní výstavbu nemocnic s rozmístěním jednotlivých pracovišť v kontextu možného šíření nemocí a zdůrazňovala zajištění bezpečného prostředí pro pacienty a personál. Zmiňovala i problematiku využívání omyvatelných materiálů a nepoužívání absorpčních materiálů na stěnách, stropech či podlahách, které nelze vytírat. Zabývala se i podmínkami nemocničních kuchyní, prádelen a zázemí pro personál. Za nevhodné mj. považovala mnohé další vybavení, např. matrace, ložní prádlo aj. (Nightingale, 1863).

Byla i významnou reformátorkou úrovně zdravotnictví ve Velké Británii. Zavedla vyškolené sestry do systémů chudobinců a nemocnic. Kromě toho přispívala k rozvoji britského vojenského zdravotnictví. Přispěla k zavedení hygienických reforem v Indii. Byla velmi talentovaná, inteligentní a multidisciplinární inovátorka. Svou osobností nejen měnila a vytvářela procesy, ale vytrvale a úspěšně se zasazovala o přijetí reforem proti společenským a profesním hierarchiím a tradicím (Olans et al., 2022).

Nightingaleová společně se Semmelweisem jsou považováni za zakladatele prvních epidemiologických programů, které jsou zaměřeny na prevenci a kontrolu infekcí. V některých publikacích se kromě toho uvádí, že Florence po zbytek svého života nesouhlasila s teorií choroboplodných zárodků (Krause a kol., 2022).

Obr. 2.1 Nemocniční pokoj v dobách Florence Nightingaleové (zdroj: fotografie autora)

2.4Louis Pasteur

Hlavní osobností v boji proti infekcím byl Louis Pasteur (1822–1895), jehož celoživotní práce podporovala teorii choroboplodných zárodků (Saint, 2017). Vyvrátil teorii, že za nemoci je zodpovědné spontánní generování mikroorganismů (Michaleas et al., 2022). Louis Pasteur je dlouhodobě označován za jednoho z otců mikrobiologie a imunologie, ačkoli byl chemik. Méně známá je jeho vize při prevenci a kontrole HAI – měl prozíravou představu nemocnice jako rezervoáru mikroorganismů a zároveň také aspektu přenosu infekčních mikroorganismů. Byl klíčovým představitelem moderní prevence a kontroly infekcí. Při prvních návštěvách nemocnic pochopil, že prostředí zdravotní péče je spojeno s přenosem původců infekčních mikroorganismů. Na základě jeho činnosti bylo zjištěno, že v té době se ignorovala přítomnost mikroorganismů. Pasteur prokázal, že mikroorganismy jsou všude, jak ve vodě, tak ve vzduchu, na předmětech, na kůži a některé z nich jsou zodpovědné za vznik infekčních onemocnění. Například v roce 1862 prohlásil, že prach ve vzduchu obsahuje mikroorganismy, které se vyvíjí a množí, dále že tzv. hnilobné kapaliny zůstávají nezměněny, pokud jsou po zahřátí chráněny před vzduchem, tedy před mikroorganismy. Pasteur předpokládal, že přenos bakterií může být prostřednictvím kontaminovaného prostředí. Rovněž předpokládal, že dochází ke komplexním interakcím mezi mikrobiotou a okolním prostředím nemocnice a mikrobiotou zdravotnického personálu a pacientů. Zajímavostí je, že na základě horečky omladnic (v roce 1875 v pařížské nemocnici) důrazně upozorňoval, že infekci šíří lékaři a ošetřovatelský personál v nemocnici. Skutečností však je, že nikdy nezmínil, že přenos choroboplodných zárodků z nemocné ženy na zdravou ženu se uskutečňuje prostřednictvím rukou personálu, nástroji či obvazy (ovšem toto se předpokládalo). Pasteur společně s dalšími významnými osobnostmi, jako byl např. Semmelweis či Nightingaleová, představil zásadní koncepty ve standardních opatřeních včetně izolace ke zmírnění křížového přenosu v nemocnicích. V jeho éře se hygiena rukou jevila jako hlavní posun myšlení k prevenci HAI. Pasteur též varoval chirurgy a porodníky, aby si myli ruce, využívali teplo ke sterilizaci nástrojů a sterilizovali předměty a obvazy (Birgand et al., 2022).

2.5Joseph Lister

Další výraznou osobností byl Joseph Lister (1827–1912), průkopník v oblasti antiseptické chirurgie. Byl velmi významným britským lékařem (chirurgie) a položil základy antisepse. Při své práci aplikoval teorii zárodků, kterou stanovil Louis Pasteur. Lister byl velmi výrazně ovlivněn dosavadní prací Pasteura a předpokládal, že mikroorganismy ve vzduchu způsobují infekci rány včetně hnisání. V té době neexistoval rozdíl mezi patogenními mikroorganismy a mikroorganismy nepatogenními. Lister byl přesvědčen, že vzduch v nemocnicích by měl být dezinfikován. Kromě toho uváděl, že při pooperační péči lze infekci zabránit pomocí antiseptického štítu mezi ránou pacienta a vzduchem, který ji obklopuje. Zajímavostí je, že od 16. století bylo známo, že mikroorganismy jsou spojovány se vznikem onemocnění, ale do té doby nebyla nalezena žádná korelace mezi choroboplodnými zárodky a infekcí ran. Z toho důvodu se dříve také nepraly přikrývky lůžek, pláště chirurgů a chirurgické nástroje se pouze zřídka čistily. Do té doby bylo hnisání rány považováno za přirozený proces hojení ran. Lister propagoval myšlenku sterilizace v chirurgii s využitím fenolu (kyseliny karbolové) jako možného antiseptika. Usilovně studoval výsledky chirurgických výkonů po sterilizaci nástrojů, dezinfekci kůže pacientů, operačních ran a rukou lékařů fenolem. Jeho metoda vedla ke snížení sepse v ráně. Díky tomuto opatření se snížila potřeba amputací (Michaleas et al., 2022). Uvádí se, že po zavedení opatření s využitím kyseliny karbolové snížil úmrtnost v nemocnicích ze 40 % na 15 % (Birgand et al., 2022). Joseph Lister na základě představení své práce nastínil, jak lze zabránit vniknutí choroboplodných zárodků do rány. Antiseptický koncept za dob Listera byl založen na zásadách: žádné choroboplodné zárodky, žádná infekce, tedy žádná nemoc. Pomocí tohoto přístupu byla zvýšena bezpečnost chirurgických výkonů a položeny základy pro všechny další pokroky (Michaleas et al., 2022).

2.6Robert Koch

Především na území Evropy na přelomu 19. a 20. století byl stěžejní postavou Robert Koch (1843–1910). Byl významným odborníkem v oboru infekčních onemocnění, jelikož identifikoval etiologii tuberkulózy, která si v té době vyžádala řadu lidských životů při velmi rozsáhlých epidemiích. K tomu se pojí velmi důležité datum, a to 24. března 1882, kdy Koch vysvětlil a ilustroval všechny dosavadní vědecké důkazy. Tyto důkazy se vztahovaly k identifikaci a izolaci původce tuberkulózy prostřednictvím několika laboratorních pokusů včetně pokusů na zvířatech. Současně představil i způsob přenosu tuberkulózy u člověka. Na základě jeho myšlenek (a ve spolupráci s dalšími kolegy) bylo počátkem roku 1876 identifikováno nejméně 20 bakteriálních patogenů pro řadu infekčních nemocí, včetně kapavky, tetanu, zápalu plic a moru. Byly identifikovány Bacillus anthracis, některé druhy Staphylococcus a rovněž bakterie Vibrio cholerae. Úzký spolupracovník Roberta Kocha Paul Ehrlich modifikoval Kochovy techniky barvení, Gram, Ziehl a Neelsen společně jednotlivé techniky rozpracovali a dodnes jsou zakotveny v laboratorních manuálech. Robert Koch byl mj. významným cestovatelem a účastnil se řady výzkumů tropických nemocí, jako např. moru, úplavice, břišního tyfu a dalších. Navíc byly ustanoveny tzv. Kochovy postuláty. Podle definovaných postulátů bylo stanoveno, že mikroorganismus může být považován za příčinu infekčního onemocnění, pokud se vyskytl v každém případu onemocnění, nevyskytoval se u jiných onemocnění či patogenních stavů a také po izolaci a kultivaci mohl vyvolat stejné onemocnění, když byl inokulován do zdravého zvířete. Zajímavostí je, že jeho spolupracovníci Hesse a Petri byli zodpovědní za vytvoření agaru jako zásadní kultivační součásti pro pevná média (tzv. Petriho miska) (Lakhtakia, 2014). Na jeho počest byl pojmenován německý spolkový ústav pro kontrolu a prevenci nemocí (Robert Koch Institut, Berlín). Jedna komise institutu se zaměřuje i na prevenci a kontrolu HAI (Kommission für Krankenhaushygiene und Infektionsprävention) (KRINKO, 2022).

2.7Alexander Fleming

Do historie se výrazně zapsal také Alexander Fleming (1881–1955). Jednalo se o skotského lékaře a vědce, který je uznáván za objevitele penicilinu. Následkem jeho jednoduchého objevu a následného použití antibiotik byly zachráněny miliony životů. V roce 1945 získal Nobelovu cenu. Fleming v době první světové války působil v armádním lékařském sboru jako kapitán. Během tohoto období pozoroval smrt mnoha svých spolubojovníků, nikoli pouze z důvodu zranění, ale kvůli následné infekci. Primárním prostředkem pro boj s infekcí byla antiseptika, která ovšem častěji zdraví pacientů spíše poškozovala. Současně se zabýval přítomností anaerobních bakterií v hlubokých ranách. Uvádí se, že když byl Fleming nemocný, přenesl část svého nazofaryngeálního hlenu na Petriho misku, kterou umístil na stůl a nechal ji tam zapomenutou dva týdny. Na Petriho misce se v té době množily četné kolonie bakterií. Oblast, kam inokuloval hlen, zůstala čistá. Na základě tohoto nálezu poté objevil v hlenu přítomnost látky, která inhibovala růst bakterií, a nazval ji lysozom. Tento lysozom objevil ve slinách, slzách, vlasech, na kůži a nehtech. Poté se mu podařilo izolovat větší množství lysozomu z vaječného bílku a v následných experimentech zjistil, že tato látka je účinná pouze proti malému počtu neškodných bakterií. V roce 1928 zahájil mnohé experimenty, které zahrnovaly běžné bakterie včetně stafylokoků. Nekrytá Petriho miska byla umístěna vedle otevřeného okna a byla kontaminovaná sporami plísní. Poté zjistil, že bakterie, které jsou v blízkosti plísní, umírají. Následně se mu podařilo izolovat plíseň a identifikovat ji jako člena rodu Penicillium. Fleming zjistil, že Penicillium je účinné proti všem grampozitivním bakteriím (způsobují spálu, zápal plic, kapavku, zánět mozkových blan či záškrt). K tomuto objevu došlo 28. září 1928. Zpočátku byla jeho práce odmítána a nebylo možné penicilin vyrábět ve velkém množství. Nicméně před odchodem do penze společně s dalšími vědci dokázal penicilin sériově vyrábět pro použití během druhé světové války (Tan et al., 2015).

3Řetězec přenosu mikroorganismů vpodmínkách zdravotnictví

Pro přenos HAI či pro kolonizaci musí nastat sled událostí, které se spojí, amůže tak dojít kpřenosu infekčního agens na citlivého hostitele, tedy vnímavého jedince. Tzv. řetězec přenosu uvádí WHO (2018a). Infekce či kolonizace může vzniknout vkomunitě či vpodmínkách poskytování zdravotních služeb. Vznik HAI je výsledkem interakcí aspecifických podmínek umožňujících mikroorganismům vstoupit do citlivého hostitele anásledně jej ovlivnit. Infekční mikroorganismus musí opustit místo, kde obvykle žije arozmnožuje se (jedná se otzv. rezervoár), anásledně se dostává přes výstupní portál. Mikroorganismus dále musí prostřednictvím mechanismu přenosu najít vstupní portál na vnímavém jedinci, který pravděpodobně infekci získá. Následně musí uhostitele vyvolat infekci, resp. infekční onemocnění (schéma 3.1) (WHO, 2018a; Unahalekhaka, 2016). Zdravotničtí pracovníci by měli pochopit řetězec přenosu HAI aepidemiologii infekcí tak, aby mohli infekcím účelně předcházet akontrolovat je (Unahalekhaka, 2016).

Schéma 3.1 Řetězec přenosu (WHO, 2018a)

3.1Původci infekcí spojených se zdravotní péčí

Mikroorganismem lze chápat biologického činitele, který je schopen kolonizovat azpůsobit HAI uvnímavého jedince. Infekcí se rozumí přítomnost mikroorganismu vhostitelské tkáni, ve které žije, roste, množí se avyvolává imunitní reakci hostitele. Kolonizací se rozumí přítomnost mikroorganismu vhostitelské tkáni, kde opět žije, roste amnoží se, ovšem na rozdíl od infekce nevykazuje známky či symptomy nemoci. Původce, který vyvolává infekci, musí splňovat některé vlastnosti, ato infekční dávku, virulenci (tzn. míru patogenity, tedy schopnost způsobit závažné onemocnění či smrt), invazivitu (schopnost proniknout do hostitelské tkáně amnožit se) azejména patogenitu (schopnost vyvolat onemocnění nejrůznějšími mechanismy), jak uvádí WHO (2018a) či Unahalekhaka (2016).

Zdrojem HAI jsou zejména lidské zdroje ataké neživé prostředí. Mezi lidské rezervoáry náleží pacienti, zdravotnický personál, návštěvníci včetně rodinných příslušníků. Uvedené zdroje mohou mít aktivní infekci, zároveň ale mohou být vasymptomatickém či inkubačním stadiu, popř. mohou být přechodně kolonizovány infekčními původci, zejména vdýchacím agastrointestinálním systému (CDC, 2023a). Vznik infekce je výsledkem složitého avzájemného vztahu mezi hostitelem ainfekčním agens, kdy osoby se liší svou reakcí na expozici infekčnímu agens. Uněkterých osob se např. neobjeví symptomatické onemocnění, ovšem jiní mohou na vážné onemocnění zemřít. Udalších jedinců může nastat dočasná či trvalá kolonizace, ale zůstávají asymptomatičtí. Uněkterých nastane progrese akolonizace se vznikem symptomatického onemocnění, buď včasně po expozici, či po období asymptomatické kolonizace. Mezi hlavní ukazatele výsledku po expozici infekčnímu agens patří:

■imunitní stav uexpozice (včetně probíhající léčby např. imunosupresivy či při radioterapii)

■věk osoby (např. novorozenci astarší osoby jsou náchylnější ktěžšímu průběhu nemoci)

■zdravotní stav (pokud má pacient jiné základní onemocnění, jako např. diabetes mellitus, či je kuřák)

■virulence původce

■další faktory, např. operace, zavedení katétrů, prodloužená hospitalizace apod. (NHMRC, 2024)

Původců HAI může být celá řada. Může se jednat obakterie, viry, plísně či parazity (Unahalekhaka, 2016). Velmi častým původcem jsou zejména bakterie, které jsou oproti virům, houbám aprvokům původci HAI přibližně v90 % (Khan et al., 2015). Viry aplísně jsou spíše příležitostnými původci. Parazitární původci jen velmi zřídka způsobují HAI (Unahalekhaka, 2016).

3.1.1Vybrané klinicky významné bakterie

Tab. 3.1 Označení ESKAPE aESCAPE

ESKAPE

ESCAPE

Enterococcus faecium

Staphylococcus aureus

Klebsiella pneumoniae

Acinetobacter baumannii

Pseudomonas aeruginosa

Enterobacter sp. (Rice, 2008)

Enterococcus faecium

Staphylococcus aureus

3.1.2Vybrané klinicky významné viry

3.1.3Vybrané klinicky významné priony

3.1.4Vybrané klinicky významné houby (plísně akvasinky)

3.1.5Vybraní klinicky významní paraziti

3.1.6Lidský mikrobiom

Lokalita

kůže

3.1.7Nemocniční mikrobiota aperzistence mikroorganismů

C

3.1.8Rezistence kantibiotikům

3.1.9Rezistence kdezinfekčním prostředkům

3.2Rezervoár

3.3Portál výstupu

3.4Mechanismus přenosu

3.4.1Přenos prostřednictvím kontaktu

3.4.2Přenos prostřednictvím kapének

3.4.3Přenos prostřednictvím vzduchu

3.4.4Přenos prostřednictvím vektorů

3.4.5Rizika přenosu infekcí spojených se zdravotní péčí ujednotlivých typů zdravotní péče

3.5Portál vstupu

3.6Vnímavý jedinec

Table of Contents

Úvod

Metodologie

1 Základní principy infekcí spojených se zdravotní péčí

1.1 Data související s infekcemi spojenými se zdravotní péčí

1.2 Vymezení infekcí spojených se zdravotní péčí

1.3 Vybrané legislativní aspekty infekcí spojených se zdravotní péčí

1.4 Epidemiologické studie v prevenci infekcí spojených se zdravotní péčí

1.5 Etické principy infekcí spojených se zdravotní péčí

1.5.1 Autonomie

1.5.2 Beneficence

1.5.3 Nonmaleficence

1.5.4 Spravedlnost čili justice

1.5.5 Další oblasti související s etikou a infekcemi spojenými se zdravotní péčí

2 Významné historické osobnosti ve vztahu k prevenci infekcí spojených se zdravotní péčí

2.1 Ignác Filip Semmelweis

2.2 Oliver Wendell Holmes

2.3 Florence Nightingaleová

2.4 Louis Pasteur

2.5 Joseph Lister

2.6 Robert Koch

2.7 Alexander Fleming

3 Řetězec přenosu mikroorganismů v podmínkách zdravotnictví

3.1 Původci infekcí spojených se zdravotní péčí

3.1.1 Vybrané klinicky významné bakterie

3.1.2 Vybrané klinicky významné viry

3.1.3 Vybrané klinicky významné priony

3.1.4 Vybrané klinicky významné houby (plísně a kvasinky)

3.1.5 Vybraní klinicky významní paraziti

3.1.6 Lidský mikrobiom

3.1.7 Nemocniční mikrobiota a perzistence mikroorganismů

3.1.8 Rezistence k antibiotikům

3.1.9 Rezistence k dezinfekčním prostředkům

3.2 Rezervoár

3.3 Portál výstupu

3.4 Mechanismus přenosu

3.4.1 Přenos prostřednictvím kontaktu

3.4.2 Přenos prostřednictvím kapének

3.4.3 Přenos prostřednictvím vzduchu

3.4.4 Přenos prostřednictvím vektorů

3.4.5 Rizika přenosu infekcí spojených se zdravotní péčí u jednotlivých typů zdravotní péče

3.5 Portál vstupu

3.6 Vnímavý jedinec