Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Christina Hillesheim

Jak nevyhořet a zůstat nad věcí
25 lekcí k životní pohodě

Přeloženo z německého originálu knihy Christiny Hillesheimové Entspannt statt Ausgebrannt – 25 Lektionen, um gelassener durchs Leben zu gehen, vydaného Verlag Komplett-Media, München, Germany, 1. vydání v roce 2023.
Copyright © 2023, Verlag Komplett-Media, München, Germany.
All rights reserved. www.komplettmedia.de

Translated into Czech Language through mediation of Maria Pinto-Peuckmann, Literary Agency, World Copyright Promotion, Kaufering, Germany.

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 9798. publikaci

Překlad Lenka Dvorská
Redakce textu a revize překladu Dagmar Pilařová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Návrh a zpracování obálky Lucie Skořepová
Počet stran 192
První vydání, Praha 2025
Vytiskla TISKÁRNA V RÁJI, s.r.o., Pardubice

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2025

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými
známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-7635-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-7634-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-3771-8 (print)

Pro Henryho

Někdy to trochu
cukne, když život přeřadí
na vyšší rychlostní stupeň.

O autorce

Christina Hillesheim je socioložka, online podnikatelka a autorka mnoha knih. Provozuje úspěšný instagramový kanál @happydings s přibližně 120 tisíci sledujících.

V létě 2016 byl Christině diagnostikován syndrom vyhoření s generalizovanou úzkostnou poruchou a ve svých 34 letech se najednou ocitla bez práce a vyhlídek. Christina začala hledat informace o tom, jak a proč vlastně úzkost a deprese vznikají. Následovala dlouhá cesta k vyléčení s neuvěřitelným množstvím poznatků a aha momentů. Dnes ve svých 41 letech žije beze strachu, užívá si života a provází lidi na jejich cestě k sebeurčení, ke šťastnému a svobodnému životu.

Prolog

Ještě před létem 2016 jsem pracovala jako šéfredaktorka v jednom malém mnichovském nakladatelství. V posledních letech jsem měla za sebou pár těžkých rozchodů, skoro všechny mé kamarádky už byly vdané a měly děti, zatímco já jsem se cítila ztracená a hlavně šíleně osamělá.

Ani v zaměstnání jsem nebyla úplně šťastná, do mysli se mi neustále vkrádal ten neodbytný pocit: „Musí přece přijít ještě něco víc! Nebo to už bylo všechno?“ Nikdy jsem se ale neodvážila ve svém životě něco změnit, měla jsem strach, že se to nakonec stejně nepovede. Protože jak se tak hezky říká, člověk musí být spokojený s tím, co má.

Vybavuji si, jako by to bylo teď, ten moment, kdy se mě kamarád zeptal, jestli jsem v životě šťastná. Odpověděla jsem: „Ale jo, je to celkem fajn.“ A on mi odvětil: „Ale to tě přece nemůže uspokojit.“ Ještě dnes na jeho slova často myslím. Protože můj život se skutečně neodvíjel podle mých představ. Tenkrát mě vlastně vůbec poprvé napadlo, že něco v mém životě není v pořádku.

Nedokázala jsem říct „ne“, když jsem něco nechtěla, protože bych z toho okamžitě měla špatné svědomí. Že to není absolutně „normální“ a že to jde i jinak, mi v té chvíli nedocházelo.

Své pocity a potřeby jsem nakonec potlačovala tak dlouho, až se můj zdravotní stav začal v létě 2016 rapidně zhoršovat. Nemohla jsem vůbec spát, neustále jsem byla unavená, podrážděná a všechno na mě padalo. Hlavou se mi honily jen samé negativní myšlenky a ze všeho jsem měla obavy. Především ze své vlastní budoucnosti. K tomu se přidal ještě téměř nesnesitelný vnitřní neklid a napětí. Doslova jsem cítila, že se brzy roztříštím na tisíc kousků, byla jsem zoufalá a nevěděla jsem, co se se mnou děje. A to nejhorší: Myslela jsem si, že přesně takhle to zůstane navěky a už se to nezmění. A jsem to já, kdo za to může.

Samozřejmě že jsem nejprve hledala chybu u sebe, tak jsem to ostatně dělala vždycky. Protože přece stačí „myslet pozitivně“ a budu se zase cítit lépe. Přesně toho jsem však nebyla schopná. S diagnózou „vyhoření s úzkostnou poruchou“ na dobu neurčitou jsem se ocitla v pracovní neschopnosti. Následovaly tři příšerné měsíce, kdy jsem skoro denně bojovala s těžkými úzkostnými stavy, které mě dnem i nocí přepadaly jako blesk z čistého nebe. Pak se k mým strachům připojila ještě hluboká tíseň a smutek, které lze jen velmi těžko popsat slovy. Byl to doslova ochromující a beznadějný pocit a mně bylo v té chvíli jasné: To nemůžu v žádném případě dlouho vydržet. Ještě si pamatuji, jak mi hlavou proběhla myšlenka: „Tak takhle vypadá deprese.“

Zároveň jsem si uvědomila, proč je deprese tak útrpná. Myslím si, že kdo tento pocit ještě nezažil, nedokáže si jej v celé své zdrcující síle a intenzitě vůbec představit. Můj psychický stav mě v každém případě neskutečně vyděsil a já věděla: „Teď je to opravdu vážné, Christino. Musíš něco změnit.“

V listopadu 2016 jsem konečně objevila jednoho dobrého lékaře a pocítila jistou naději: „Konečně je tu někdo, kdo mi pomůže a kdo ví, co se mi děje.“ Opět jsem se vzchopila a začala si hledat informace k tomu, proč a jak vlastně vznikají úzkosti a deprese. Začala jsem si klást otázky ohledně svého života: „Jsem šťastná? A co musím udělat pro to, abych byla?“

Následovala dlouhá cesta k uzdravení, s neuvěřitelným množstvím nových poznatků a aha momentů. Poznala jsem, že si mnoho svých stresů a útrap způsobujeme sami. A že jsme to právě my, kdo rozhoduje o tom, jak svůj život stresu zbavit a vnést do něj víc klidu a pohody. Návod, jak toho dosáhnout, jsem pro vás připravila a rozdělila do 25 lekcí.

Ráda bych touto knihou dodala odvahu všem lidem, kteří se cítí uvězněni jako křeček v kolotoči, jsou vystresovaní a vyhořelí a touží opět objevit lehkost života. Kniha je také pro ty, kdo se právě nacházejí v podobné situaci jako já tenkrát.

Chci, abyste si uvědomili, že v každé osobní krizi a složité životní situaci se může skrývat i něco pozitivního. A že rozhodně stojí za to si těmito těžkými časy proklestit cestu, pokračovat a nevzdávat se. Protože právě tato trnitá a kamenitá cesta nás nakonec dovede na nejkrásnější místa v životě s neuvěřitelně úžasným rozhledem. Dnes bych řekla, že mé vyhoření bylo to nejlepší, co se mi mohlo přihodit. (A nikdy bych nevěřila, že tohle někdy řeknu.) Naučilo mě to tak moc a přivedlo mě to k mému poslání: doprovázet ostatní na cestě k sebeurčení, ke šťastnému a svobodnému životu. Ze srdce vám děkuji, že se koupí této knihy stáváte jeho součástí.

LEKCE
1
Jste šťastní?

Když mi bylo pět, maminka mi říkavala, že štěstí je klíč kživotu. Když jsem šel do školy, ptali se mě, čím chci být, až vyrostu. Řekl jsem: „Chci být šťastný.“ Na to mi odpověděli, že jsem nepochopil otázku, ajá odvětil, že nechápou, očem je život.

JOHN LENNON, BRITSKÝ HUDEBNÍK

Jsem opravdu šťastný? Jsem přesně tam, kde bych chtěl být? Vedu takový život, jaký si vhloubi svého srdce přeji?

Buďte ksobě upřímní, kolikrát jste si už tuto otázku položili? Zřejmě ne moc často, pokud prožíváte to co já před několika lety. Ajak často se sami sebe ptáte, co si vzít na sebe? Trefná otázka? Přibližně tak jednou denně?

Přijde mi celkem zajímavé, jak často si klademe otázky, které mají pro náš život pramalý význam. Strávíme neskutečně dlouho přemýšlením nad věcmi, které nejsou důležité.

Před věcmi, jež jsou pro náš život naopak opravdu významné, utíkáme pryč. Anení to tak, že bychom neměli odpovědi na ty životně nejdůležitější otázky. Vhloubi duše na ně známe zcela přesné odpovědi, jen si je nechceme připustit. Protože pak se budeme cítit nepříjemně. Je totiž třeba, abychom něco změnili, vystoupili zkomfortní zóny, ado toho se nikdo nehrne. Jsme nastaveni tak, že se nepříjemným situacím snažíme vyhýbat. Přičemž pro život je neskutečně důležitá schopnost dokázat snést krátkodobou bolest. Vyhneme se tak dlouhodobému utrpení.

My to však děláme přesně obráceně: Vyhýbáme se krátkodobé nepříjemnosti araději se dlouhodobě potýkáme schybějícím pocitem štěstí ve svém životě. Mnozí znás by neušli ani deset metrů vnepohodlných botách, ale nepohodlnému životu se nebrání klidně roky, či dokonce desítky let. Co však platí pro příliš těsné boty, platí zároveň pro život: když nás někde tlačí, tak něco nefunguje. Jak ovšem zjistíme, co skutečně chceme aco je pro nás vživotě důležité? Dvě věci, které mi tenkrát pomohly akteré svámi chci sdílet, jsou tyto:

Začněte trávit čas sami

Trávit čas osamotě bylo pro mě velmi dlouho obtížné. Už jako dítě jsem se začala rychle nudit anenáviděla jsem trávit čas osamotě. Cítila jsem se mnohem lépe, když jsem byla obklopena lidmi astále jsem kolem sebe měla společnost. Podobně tomu bylo iběhem dospívání až do počátečních let dospělosti. Vyústilo to vpořádný stres, co svolným časem. Skoro každý večer jsem byla sněkým domluvená na večeři, kino nebo nějakou kulturní akci, pořád jsem chtěla „něco zažívat“. Jen nebýt doma sama. Protože pak by mi asi došlo, jak osamocená aztracená se cítím. Jestliže chce člověk vést svůj život vsouladu arovnováze se sebou samým, musí nejdřív sám sebe poznat. Ato se mu těžko povede, jestliže nikdy netráví čas jen sám se sebou. Proto je tato rada tak neskutečně cenná.

Dnes trávím čas osamotě hrozně ráda. Sednu si na lavičku vparku, zajdu do kavárny nebo se projdu po městě. Všechno to, co jsem dřív nikdy nedělala. Tehdy jsem si říkala: „To je přece trapné, sedět tam tak sama, co si omně pomyslí ostatní?“ Dnes se už tolik nestarám oto, co si myslí druzí. Dělám to, včem se cítím dobře. Ikdyž to třeba znamená, že to ostatní nechápou – aani nemusí. Mám vám svěřit jedno tajemství? Myšlenky astarosti vhlavách ostatních lidí se většinou netočí kolem vás, ale týkají se jich samotných. Netrapte se tedy tím, zda vás ostatní mají nebo nemají rádi, oni totiž často nemají rádi ani sebe samotné.

Následujte radost

Pro děti je naprosto přirozené dělat to, co jim přináší radost, my dospělí jsme se to však vprůběhu života většinou odnaučili. Kdyby se mě někdo zeptal, jaká je nejdůležitější vlastnost potřebná pro šťastný život, schopnost pro něco se nadchnout by byla na předních místech. Já sama vsobě dokážu najít hodně nadšení. Taková jsem byla už jako dítě. Umím se až neskutečně radovat zvěcí alecčemu naprosto propadnout. To se projevovalo tak, že jsem polovinu svého mládí strávila shudbouTake That aRobbieho Williamse, navštívila spoustu jejich koncertů aněkolik let byla šíleně zabouchnutá do svého instruktora lyžování. Idnes se dokážu pro něco rychle zapálit. Často sedím iněkolik hodin vkuse upsacího stolu apíšu třeba tuto knihu bez toho, abych se napila, najedla nebo se aspoň protáhla, což mimochodem zrovna moc nesvědčí mým zádům.

Jinak je ale schopnost pro něco se nadchnout skvělá věc. Protože právě tato schopnost nám ukazuje, co je pro nás vživotě důležité avčem se nachází naše vášeň. Někdy to může být ibláznivý koníček, ke kterému utíkáme. Amožná to itrochu přeháníme. „Christino, nemůžeš to přece tak prožívat!“ Tuto větu jsem vposledních čtyřiceti letech svého života slyšela velmi, velmi často. To „prožívání“ je vnímáno negativně, ale má isvé kladné stránky: Například když to své nadšení vynakládáme pro dobré asmysluplné věci, které nám dělají radost aposouvají nás dál.

Ráda bych vás vtéto úvodní lekci přiměla ktomu, abyste se zamysleli: Co vás ve vašem životě dokáže nadchnout? Očem dokážete bez přerušení mluvit? Co vám vykouzlí úsměv na rtech po celý den askáčete ztoho radostí? Nezapomeňte všechny tyto věci učinit součástí svého života, protože jsou důležité. Nedopusťte, aby váš život byl až příliš zaplněn prací, plány aseznamy snejrůznějšími úkoly tak, že už vám nezbyde vůbec žádný čas zařadit do něj to, co ve vás budí skutečné nadšení apřináší vám radost, vaši osobní. Protože spoustu věcí děláme proto, že se až příliš přizpůsobujeme druhým – avelmi málo sami sobě.

Nedávno mě překvapil výrok jedné zmých kamarádek, dokud jsem si neuvědomila, že vpodstatě uvažuji naprosto stejně. Šlo oto, zda bychom si přály mít druhé dítě. (Obě máme malé dítě.) Prohlásila: „Dej mi vědět, až budete uvažovat odruhém dítěti. Taky otom pak ještě popřemýšlím.“ Vtipné, nemyslíte? Proč potřebujeme ostatní, abychom zjistili, co je pro náš život to pravé? Až příliš často se řídíme tím, co dělají druzí, asnažíme se chovat podobně.

Vybavuje se mi skvělá myšlenka zknihy od Brianny Wiest 101 esejů, které změní vaše myšlení – velká část naší vnitřní rozpolcenosti spočívá vtom, že ve skutečnosti nežijeme život, který chceme, ato proto, že jsme jako vnitřní nastavení akceptovali to, co se považuje za „normální“ a„ideální“.

Odpovědi na to, co je pro vás nejlepší, nemůžete nikdy najít uostatních, ale vždy jen v sobě. Níže naleznete několik rad, které mně osobně pomohly ktomu, abych našla svou životní vizi asmysl života. Možná vás také navedou či inspirují kvlastním úvahám.

Tipy na každý den

Nespěchejte na sebe

Tipy na každý den

Najděte svou vášeň

Tipy na každý den

Představte si svůj druhý život

Další otázky ksebereflexi aktomu, jak se sami lépe poznat, najdete vpříloze na konci knihy.