Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

TJ Klune

Dům v blankytně modrém moři

Pod šeptajícími dveřmi

V životech loutek

Vlčí píseň

Josh Lanyon

Případ mrtvého redaktora

Všechno, co napsala

Kluk s bolestivým tetováním

Petra Kubašková

Ocelová křídla motýla

Ashley Herring Blake

Delila Greenová má všechny na háku

Astrid Parkerová má všechno v malíku

Lisa Henry & Sarah Honey

Liška ryšavá

RJ Scott

Každopádně láska

Imogen Binnie

Nevada

Andrew Joseph White

Za námi šlo Záhrobí

Camp Damascus

Copyright © 2023 by Chuck Tingle

All rights reserved.

Translation © Jan Balek, 2024

Cover © Zuzi Maat, 2024

ISBN epub 978-80-88636-20-5

ISBN mobi 978-80-88636-21-2

SKOK DO NEZNÁMA

„Vůbec nemáš stín,“ upozorňuje mě Martina, která mi zírá na nohy apak zvedne pohled apodívá se mi do očí.

Kouknu se pod sebe amoje kamarádka má vlastně pravdu. Díky polednímu slunci, co mi visí přesně nad hlavou, to vypadá, že můj stín téměř zmizel. Je to jen maličkost, úkaz, kterého byste si asi ani nevšimli, pokud byste se na to přímo nesoustředili, apřesto na to Martina snadšeným úsměvem upozornila.

Samozřejmě, že by zevrubnější zkoumání odhalilo, že můj stín, ačkoli nevýrazný, je stále na místě. Havaj je jediným státem, kde váš stín zmizí úplně aktéhle vzácné události dochází jen dvakrát do roka. Říká se tomu „poledne Lahaina“1.

Nic ztoho ale neřeknu.

Napadá mě, že bych se měla Martiny zeptat, proč je ze svého mylného objevu, který se rozpadá vprach ipod nepříliš detailním drobnohledem, tak nadšená, ale rychle si uvědomuju, že to nemusím dělat. Všímám si těch samých drobností jako Martina aregistruju apamatuju si všechny ty sebedrobnější zvláštnůstky světa bez ohledu na to, jestli někomu přijdou dostatečně důležité, aby na ně upozornil. Ve skládačce Boží je tolik krásných kousíčků, apokud nejste pozorní, můžete je přehlédnout.

„Jo, asi máš pravdu,“ nadhodím.

„Jako Petr Pan,“ pokračuje Martina.

Přikývnu ašťastně se usměju, přestože mi tahle popkulturní narážka vůbec nic neříká. Tu knihu jsem nikdy nečetla aneviděla jsem ani jakýkoli film spojený stouhle zastaralou pohádkou spochybnými motivy. Nějak souvisí sokouzlením, takže moc dobře vím, že bych se od toho měla držet dál.

Na okamžik zvažuju, že bych Martině řekla, že by tyhle věci neměla číst, protože jediné kouzlo, které potřebuje, je láska vKrista, ale váhám. Tyhle rozhovory už jsem vedla, adokonce ivtak bohabojném městečku, jakým je Neverton, se najde jen málo lidí, kteří jsou ochotní je poslouchat. Většina křesťanů je docela přátelská, ale když jim začnete předhazovat takovéto drobné nerozvážnosti, naježí se.

Poslední, co potřebuju, je, aby se Martina začala ježit.

„Tys to nemusela číst vprváku?“ zeptá se, když si všimne bolestného výrazu vmé tváři, kterému se tak urputně snažím vyhýbat.

Zavrtím hlavou. „Ne,“ odpovím nevýrazně anepokračuju sžádným vysvětlením.

Pravdou je, že si pamatuju, když nám Petra Pana zadali jako četbu na hodině angličtiny, apamatuju si projekty areferáty, které byly stímhle sekulárním příběhem Jamese Matthewa Barrieho spojené. Bez problémů bych jí mohla povědět, kde se autor narodil (ve Skotsku), jak zemřel (na zápal plic), nebo dokonce ifakt, že vjedné nekánonické povídce nechal zabít podobně bezbožnou postavu jménem Sherlock Holmes dávno před tím, než se naskytla příležitost Siru Arthuru Conanu Doyleovi.

Tyto skutečnosti oautorovi vytváří okno do jeho díla, ale je to okno, kterým jsem nikdy ani nenakoukla. Záměrně.

„Chodily jsme spolu do třídy,“ pokračuje Martina. „Myslela jsem, že to četli všichni.“

Znovu jsem zkoušena adostávám se na dobře známé rozcestí, kdy se musím rozmyslet, jak upřímná bych měla být. Miluju Ježíše, vážně, ale Ježíš by chtěl, abych byla cool. Chtěl by, aby si Martina myslela, že jsem cool.

Což mě vrací zpět ktéhle konverzaci aknáhlému zjištění, že mlčky stojím na místě až příliš dlouho. Musím přijít sodpovědí, která uspokojí jak mou spolumaturantku, tak dobrotivého Pána nad námi. Jen sobtížemi balancuji na tenké hraně mezi pravdou omých hluboce zakořeněných přesvědčeních auvolněnou fasádou naprosto normální holky.

„Nechtěla jsem… Teda…“ zakoktám se. Nedaří se mi vymyslet výmluvu amyšlenky se mi zamotávají anavzájem se vylučují. „Rodiče nechtěli, abych to četla,“ odpovím nakonec naprosto pravdivě ajsem zvědavá, jak se tenhle risk vyplatí. „Kouzla.“

Martina vyvalí oči adá tím najevo naprostý šok. „Počkej. To jako fakt?“ vyhrkne.

Výraz mojí kamarádky není takový, jaký jsem očekávala. Je plný náhlého nadšení anefingovaného zájmu. Až teď si uvědomuju, že na ni tahle morální výhrada mohla zapůsobit, amoje hlava spouští na plné obrátky, když mě napadá, jestli na mě není hrdá.

Tedy, ne přímo hrdá, ale… něco vtom smyslu.

„To je divný,“ pokračuje konečně Martina amé nadšení dupne na brzdy. „To je kurva divný, Rose. Mrzí mě, že máš tak pošahaný rodiče.“

Nemůžu si pomoct apřikývnu, protože mé krční svaly ožijí vlastním životem.

„Jo,“ odpovím aprotočím oči. „Hrozně… zvláštní. Rodiče.“

Ve chvíli, kdy ta slova opouští mé rty, cítím píchnutí silné lítosti; bolest provinění, která mi jako připomínka spáchaného hříchu vystřeluje páteří. Bdělý pohled Boží si všiml.

Martina se ale usměje aznenadání se lítost střetne sněčím jiným – svýbojem radosti, který klade odpor svatému jedu jako protijed vkrvi chudáka, co zkřížil cestu chřestýši.

„Fajn. Uvidíme se dole,“ pokračuje Martina.

Rychle se otočí arozeběhne se. Bosá sprintuje po kamenné stezce. Připadá mi, jako by se zastavený vesmír znovu začal roztáčet. Uši mi vyplní šumění stromů acákání vody.

Další studenti ze střední, kteří se shromáždili kolem útesů, užasle zírají. Mají vodou slepené mokré vlasy apřes sebe přehozené ručníky, které jim před dalším skokem dopřávají kraťounký pocit sucha. Všichni jsou tu zvyklí dát si pro efekt na čas, postavit se na chvilku na kraj útesu azírat dolů, jako by zvažovali, že se poddají strachu. Samozřejmě, že když už se dostanou na skalnatý okraj, málokdy vycouvají, avšichni diváci to vědí. Je to součástí představení. Dočasný cirkusový uvaděč ksobě upoutává co nejvíc očí, načež se vrhne vpřed. Do studené vody pod sebou dopadá smocným cáknutím, které následují nadšené výkřiky od pomíjivých, ale zbožňujících fanoušků.

Martina nic ztoho nedělá.

„Do hajzlu!“ zařve, když se vymrští ze skály ajejí tělo letí vpřed, zatímco dál mává rukama inohama. Vidím přesně bod, kdy se jejího těla zmocní gravitace, pevně ji obejme astrhne vtak rychlé změně trajektorie, že by na ni byl hrdý iNewton.

Jak Martina padá, ztrácím ji zočí. Příliš se bojím, než abych vyběhla kokraji asledovala její pád. Několik vteřin poté, co mi zmizí zdohledu, se ozve hlasité plácnutí následované radostným výbuchem davu. Jejich potlesk se nese lesem kolem nás avlní se mezi stromy jako zvuková forma vody.

Opatrně se připlížím ke kraji apodívám se dolů do napajedla ležícího pode mnou, kde se po Martinině dopadu pořád prohánějí vlny po hladině. Na nedalekém břehu je rozvalených několik opalujících se lidí vrůzných fázích odhalování se. Hodně znich toho ukazuje víc, než je mi příjemné. Několik plavců se plácá ve vodě uprotějšího kraje.

VMontaně je horko, atak je uvodopádů hlava na hlavě.

Dál pozoruju avyčkávám, akdyž čekám, než Martina vyplave zpátky na hladinu, bezdůvodně se mi zrychlí tep. Takhle skočila už stokrát avypadá to, že doteď ani jeden ze skoků neskončil katastrofou. Neexistuje logický důvod, proč by se Martina měla tentokrát dostat do potíží, ale když zírám do temné zrcadlící se hladiny pod sebou, nemůžu si pomoct avžaludku mi vyklíčí zrnko strachu.

Zjistila jsem, že mi znějakého důvodu opravdu záleží na tom, jak to sní dopadne. Je to, stručně řečeno, divný pocit.

Když Martina konečně vypluje na hladinu, zaplaví mě vlna úlevy. Zhluboka se nadechne ainstinktivně pohodí vlasy ze strany na stranu. Ladně se vodou vydá kebřehu na druhé straně.

Odtud vidím pohyby jejího těla vúplně novém světle. Pohání ji vpřed smajestátní elegancí. Když kope nohama, vypadá jako žába, ale to srovnání je neomalené anevhodné, protože Martina žábu vůbec nepřipomíná.

„Zkusíš to taky?“ ozve se za mnou znenadání otázka, která naruší mé soustředění azpůsobí, že se mi dech zadrhne vhrdle.

Otočím se auvidím za sebou svého kamaráda Setha, jehož holý hrudník je díky odpolednímu slunci už silně opálený. Od posledního skoku má ještě mokré vlasy anemám žádné pochyby, že by se sobrovskou radostí rozeběhl znovu. Seth se nicméně svého ztřeštěného dovádění na chvilku vzdal, aby podpořil můj vývoj budoucího odvážlivce.

„Zvažovala jsem to,“ přiznám.

Seth se usměje. „Není to tak těžké, jak to vypadá. Je to jen deset metrů. Nezabije tě to.“

„Lidi tu při skákání umřeli vsedmdesátém sedmém, vosmdesátém avroce dva tisíce šestnáct,“ oznámím mu. „Takže… ta možnost tu je.“

„Aha,“ vypadne zněj ajeho nadšení rychle opadá. Zamračí se, akdyž si uvědomí vlastní pochyby, vobličeji se mu objeví zmatek.

„Stejně tě to nezabije,“ ujišťuju ho. „Pravděpodobnost smrtelného zranění je mimořádné nízká. Jestli chceš zvýšit svou šanci na přežití, tak nikdy neskákej po hlavě.“

Seth vreakci na mou snahu vrátit ho zpět do duševní rovnováhy přikývne.

„Plus. Bůh nad tebou drží ochrannou ruku,“ pokračuju.

Seth se usměje. Natáhne ruku apoloží mi ji na rameno na znamení jistoty, ale drží ji tam oněco déle, než bych čekala. „Amen.“

Unikne mi zvláštní zachichotání amůj kamarád ruku stáhne.

„Tak se předveď,“ pokračuje nakonec Seth akývne kokraji útesu. „Máš na to, Rose?“

Seth zacouvá anaznačí ostatní mládeži na skále, aby se klidili zcesty. Čekají apozorují, jejich oči jsou vočekávání nadcházejícího skoku upřeny na mě.

To dám.

Stáhnu ze sebe dlouhé šaty, odhodím je stranou aodhalím ty nejdecentnější černé jednodílné plavky, které se mi povedlo najít na internetu. Na rozdíl od Martiny ale postrádám jistotu, se kterou bych se mohla vrhnout do neznáma, aniž bych se napřed podívala.

Vím, že to dobře dopadne, že na tomhle místě je většina nebezpečí jen iluzí, ale fakt, že to chápe můj mozek, neznamená, že moje tělo reaguje odpovídajícím způsobem. Vhrudi mi buší srdce jako ozávod aburácí, zatímco mi tělem projíždí spalující záchvěvy.

Tohle je jen poplachová reakce, říkám si. To jen tvůj sympatický nervový systém uvolňuje katecholaminy azpůsobuje, že jsi hyper-vnímavá ke svému okolí.

Řešením je, samozřejmě, zůstat nohama na zemi apomodlit se.

Na okamžik si prohlédnu scénu kolem sebe azadívám se do obličejů unapajedla. Na druhé straně, na protější skále, mě nadšeně aplni očekávání sledují ještě další vrstevníci.

Hospodin je mé světlo amá spása, koho bych se bála? Hospodin je záštita mého života, zkoho bych měla mít strach?

Někteří lidé sem přijdou, aby skočili, zatímco jiní jen chtějí být součástí něčeho. Jak se školní rok blíží ke konci avšichni se připravujeme skočit ze svých příslovečných útesů do dospělosti, je normální být ztoho nesvá. Všichni předstíráme, že je léto vplném proudu amy jsme konečně volní, ato navzdory skutečnosti, že zítra se všichni vrátíme ke shonu běžného pracovního dne.

Zřetelně vnímám, že prožívám něco, co bude jednoho dne krásnou vzpomínkou. Tenhle skok si budu pamatovat navždy.

Stouto myšlenkou přikážu svým nohám, aby udělaly první krok směrem kokraji.

Ale mé tělo se odmítá pohnout.

„Hospodin je mé světlo amá spása,“ zopakuju si, tentokrát nahlas. Zhluboka se nadechnu auklidním se, soustředím se, abych donutila své tělo, ať se pohne kupředu.

Pořád nic.

Zůstávám jako solný sloup, zírám do moře tváří svých přátel, zatímco oni civí zase na mě ana můj pozoruhodný souboj mezi myslí atělem.

„Není to tak hrozné, když už se rozeběhneš,“ pošťouchne mě zezadu Seth. „Když se dostaneš kokraji, to nejtěžší je za tebou.“

Je milý avážím si toho, že mi věří, ale zpraktického hlediska to nemá vůbec žádný účinek. Vykazuju ukázkové zamrznutí aSeth neovládá bazolaterální jádro mé amygdaly onic víc než já sama.

Znenadání se rozezní další povědomý hlas. „To dáš, Rose.“

Podívám se na Martinu, která už vystoupala zpět na vrchol amokré tělo má pevně omotané osuškou. Naše pohledy se setkají ana její tváři se objeví hřejivý úsměv, jenž okamžitě rozpouští úzkost astrach, které mě svým ledovým sevřením paralyzovaly.

Taky se na ni usměju aten pocit si na kratinký okamžik vychutnávám. Pak upřu svou pozornost zpět kútesu.

Připadám si jako znovuzrozená. Připravím se na třetí pokus donutit se popojít vpřed, ale než se mi naskytne příležitost, všimnu si na druhé straně propasti něčeho zvláštního. Protější skála je relativně blízko, asi patnáct metrů daleko, avnekončící kaskádě si po ní vytesal cestu malý vodopád. Moji spolužáci vbarevných plavkách lemují protější útes, ale za nimi vlese je další postava, která dění pozoruje se stoickým klidem.

Trochu zamžourám asnažím se zjistit, jestli mě jen nešálí zrak.

Vlese stojí děsivě pobledlá žena, které do tváře a na kostnatá ramena padají dlouhé zplihlé černé vlasy. Vypadá to, jako by se dívala přímo na mě, ale to se nedá sjistotou říct, vzhledem kchybějícím duhovkám apanenkám vjejích očích. Jsou to čistě bílé koule.

Žena se usmívá. Její výraz jako by jí zamrznul na tváři ajejí zuby jsou nezvykle protkané černými ahnědými šmouhami. Řezáky má křivé adlouhé, jako by se její dásně stáhly azvýraznily nepřirozenou délku jejích zubů.

Přes to všechno je na jejím vzezření nejdivnější to, co má na sobě. Postavu halí sytě červené tričko slímečkem azářivě bílou jmenovkou na hrudi. Je to ten typ oblečení, jaké byste očekávali uněkoho, kdo vám přijede opravit bezdrátový internet nebo kdo vám poví, dojaké uličky vobchodě byste se měli podívat. Kolem krku má jako obojek pevně utažený masivní kovový pás.

„Hele… vidíš to?“ zeptám se šeptem Setha, zatímco ženu vlese nespouštím zočí. Na druhé skále si jí nikdo nevšímá, přestože stojí v křoví ani ne tři metry od nich.

„Co bych měl vidět?“ zeptá se můj kamarád.

Ukážu na druhou stranu plovárny, ale přesně ve chvíli, kdy Seth stáčí pohled směrem, kterým ukazuju, zajde ta tajuplná žena do hustého křoví montanského lesa azmizí stejně rychle, jako se objevila.

Zírám hluboko do lesa asnažím se ji ještě zahlédnout, ale je to kničemu.

„Byla tam žena,“ pokračuju. „Vypadala… podivně.“

„Jak podivně?“ doptává se Seth.

„Nevím,“ odpovím mu, pak zavrtím hlavou, jako by mi mohlo tohle zbytečné gesto pročistit zmatené myšlenky. Určitě nemám vplánu udělat scénu kvůli nějaké chudince, která prostě jen vypadá, no, děsivě. Možná je nemocná. „Možná to byla něčí máma, co přišla zkontrolovat děti,“ nadhodím.

„Nic tam nevidím,“ pokračuje Seth azní skutečně omluvně. Pak trochu tišším hlasem řekne: „Hele, jestli se ti nechce skákat, tak je to vpohodě.“

Někdo knám přistoupí – holka, která se už viditelně nemůže dočkat, až bude znovu na řadě. „Tak jdeš na to?“ zeptá se neskrývaně otráveným tónem.

Rozhlédnu se kolem sebe auvědomím si, že se za mnou vytvořila řada. Lidi tu čekají na svou chvíli, zatímco já zírám do prázdna anechávám svou představivost, aby si dělala, co se jí zlíbí.

„Jo, promiň,“ zadrmolím azacouvám.

Martina není tak přívětivá. „Klídek. Připravuje se,“ odpálkuje ji má kamarádka zpět na střídačku.

Chvíli mi trvá, než se opět začnu soustředit, ale zanedlouho se vracím na svou počáteční pozici ajdu vMartininých stopách.

Myšlenky na tu zvláštní ženu vlese odsunu do pozadí astejně tak myšlenky na výšku skoku nebo na fakt, že škola končí aživot na mě čeká srozevřenými čelistmi jako velryba, která spolkla Jonáše. Místo toho se soustředím na prostou činnost – dát jednu nohu před druhou aposunout se vpřed.

Naposledy se podívám na Martinu apřesně ve chvíli, kdy jsem připravená udělat krok vpřed, cítím, jak mi mezi prsty vjede něco teplého.

Podívám se dolů azjišťuju, že mě Seth vnečekané ukázce přátelství chytil za ruku.

„Skočíme spolu,“ nabídne mi.

Měla jsem vplánu skočit sama, ale troška podpory navíc nemůže uškodit.

Ze rtů všech pozorovatelů zazní zvláštní vrkání, což je zvuk, okterém si nejsem úplně jistá, co má znamenat, protože se sním výrazy lidí kolem změnily vchápavé úsměvy alidé si začali vyměňovat důležité pohledy.

Šeptem začínám recitovat krátký verš, který vtichém očekávání znovu aznovu opakuji. „Sám Hospodin půjde před tebou, bude stebou, nenechá tě klesnout aneopustí tě. Sám Hospodin půjde před tebou, bude stebou, nenechá tě klesnout aneopustí tě.“

„Na tři,“ pokračuje Seth. „Raz. Dva. Tři!“

Vyběhneme společně po stezce anohy nám plácají po kamení, dokud už není po čem plácat. Svým posledním krokem se odrazím do vzduchu. Nedokážu se udržet adlouze zaječím strachy inadšením.

Zbývá ještě několik dní školy, ale tenhle okamžik mi připadá jako vrchol celého léta.

Když se mě zmocní gravitace, cítím, jak mi po celém těle přejíždí záchvěvy jako od elektřiny aspolečně se Sethem padáme do syté modři pod námi. Je to zvláštní pocit amůj mozek se ho snažíokamžitě analyzovat arozebrat, ale než mám šanci ho plně pochopit, prorážím hladinu chladných vod.

Jsem naprosto pohlcena tmou, azatímco se snažím srovnat si, kde je hladina akde dno, vtahuje mě temnota ještě hlouběji apevně mě spoutává. Pořád klesám dolů ana kratičkou chvilinku se mé nohy dotknou jílu na dně. Odrazím se avkaskádě drobných bublinek plavu vzhůru, kde se konečně vynořím nad hladinu.

Připadám si neskutečně, tak svěže aplná energie, jak bych to nečekala.

Tohle byl můj první skok.

Prsty si prohrábnu dlouhé blonďaté vlasy, odhrnu si je zobličeje, zatímco plivu vodu, které se nějak podařilo prodrat se mi do krku. Když kuckám aprskám, objeví se vedle mě vtemné nádrži iSeth.

„Jsi vpohodě, Rose?“ zeptá se. Uchechtne se, když mě pozoruje, jak se neobratně snažím zachovat glanc.

„Je mi báječně,“ odpovím mu. „Nemůžu uvěřit, že jsem to udělala. Bůh je dobrotivý.“

Seth si evidentně nemůže pomoct, akdyž vedle sebe šlapeme vodu avychutnáváme si nečekaný klid, který následuje po tomto kaskadérském kousku, začne se usmívat od ucha kuchu.

Mám pocit, že by mi chtěl něco říct. Nebo by snad chtěl, abych oněco požádala já jeho? Tak či onak, když se se svým kamarádem dál vznáším uhladiny, visí nad námi ticho ahromadí se tíha nevyřčeného.

Nakonec to už nemůžu vydržet. Cáknu mu do obličeje vodu aupřímným smíchem nechám napětí zmizet.

„Jdu znovu,“ oznámím mu, než vklouznu pod hladinu azačnu plavat knedalekému skalnatému břehu.

Když jedeme domů Sethovým starým Jeepem, nemůžu si nevšimnout toho, jak mu pohled přejíždí po klimatizaci atopení uprostřed palubní konzole azasekává se na čudlíku, který nebezpečně ukazuje na nejteplejší nastavení.

Vidím, že by chtěl něco říct, ale pořád nenachází odvahu se ozvat.

Abych řekla pravdu, takhle to se Sethem máme už nějakou chvíli ajá nemůžu pro všechno, co je mi drahé, přijít na to proč. Známe se už hrozně dlouho avždycky jsem si vážila toho, jak při mně stojí vdobrém izlém. Můžu se mu vyplakat na rameni aza takovýchto dlouhých dnů je iúžasným zdrojem zábavy.

„Oco jde?“ zeptám se ho konečně.

Seth dělá, že nechápe, aotočí se ke mně, zatímco auto se dál řítí vpřed. Les se konečně rozestoupil astromy uvolnily místo skromným předměstským domkům Nevertonu.

„Jsi si jistá, že tu chceš mít takové vedro?“ vyhrkne nakonec.

Všimnu si, že jak se auto plní teplým vzduchem, on začíná rudnout apotit se.

„Jsi vpohodě?“ ptám se dál. „Vypadáš, že máš horečku.“

„To… Je tu hrozné vedro,“ pokračuje akonečně přestává chodit kolem horké kaše. „Můžu to topení trochu stáhnout?“

Přikývnu. „Jasně,“ nadnesu, ale tahle jednoslovná odpověď zdaleka nevystihuje celou pravdu.

Poslední dobou mi připadá, že se za živého Boha nemůžu zahřát ajsem celé hodiny lapená ve stavu mrazivého nepohodlí. Přichází to bez varování anejdřív jsem se obávala, že by to mohlo být prvním symptomem nějakého závažnějšího zdravotního problému.

Ještě mi nestálo za to řešit to srodiči, především proto, že než mě to mrazení začne dostatečně iritovat, abych stím něco udělala, začnu roztávat.

Tohle všechno se mi honí hlavou, ale když Seth upravuje nastavení topení, nic neříkám. Trošku zmateně se zamračí. „Teď je mi zima,“ oznámí mi auchechtne se.

Začínají mi drkotat zuby, ale jen si mlčky položím batoh na klín, abych se jím ždibeček zahřála.

„Byl to dlouhý den, co?“ nadhodí Seth.

Přikývnu adál vyhlížím zokna na naše městečko, zatímco míjíme plejádu známých obličejů. Neverton je tak malý, že poznávám každého třetího člověka, co je dnes večer venku na procházce aužívá si západ slunce nad domy.

„Hrozně rád stebou trávím čas,“ pokračuje konečně Seth.

Pohledem sklouznu zpět ke svému kamarádovi avážím si upřímnosti vjeho slovech. „Díky. Já taky.“

„Ty taky?“ opakuje po mně, jako by má jednoduchá odpověď vyžadovala zevrubnější vysvětlení.

„Taky stebou hrozně ráda trávím čas,“ osvětlím mu. „Jsi dobrý kamarád.“

Vypadalo to, že má reakce Setha zmátla, ale netuším, co jiného chtěl slyšet. Ráda bych to probrala hlouběji azjistila, co ho sžírá, ale teď mě částečně rozptyluje to, jaký mám neskutečný hlad. Seth si nedělal legraci, když říkal, jak dlouhý to byl den, apo osmi nebo devíti skocích zútesu anásledném šplhání na vrchol toužím po sladkém vysvobození vpodobě cukrů atuků vmém krevním řečišti.

Naštěstí mě táta smámou ujišťovali, že na mě doma bude čekat večeře.

Jedeme vtichosti aSeth se po chvíli natáhne, aby přenastavil topení, podvolí se mi aznovu pouští teplý vzduch.

„Dík,“ usměju se.

„Není za co,“ odpoví mi Seth zvláštně zamlkle.

Konečně přijíždíme knašemu domu. Seth stáčí Jeep na kamenitou příjezdovou cestu apomalu suspokojivým křupáním zastaví.

„Díky, žes mě vzal,“ vyklopím ze sebe auž se těším na večeři.

Kvapem odepnu bezpečnostní pás azkontroluju, že mám batoh iosušku. Otevřu dveře vozu, rychle mu zamávám na rozloučenou, ajakmile vyskočím zauta, zabouchnu za sebou dveře apospíchám po cestě kdomu.

Udělám jen několik kroků, když se za mnou ozve hlasité kovové zařinčení. Zvědavě se otočím avidím, že Seth vylezl zmísta řidiče apospíchá ke mně.

„Rose!“ volá.

Čekám azanedlouho už přede mnou stojí Seth, tváří vtvář, sintenzivním odhodláním vočích. Uvnitř něho se zvedá vlna emocí, nějaké nevyřčené pnutí, které se každým okamžikem definitivně uvolní ajá mu budu stát vcestě. Cítím tuhle blížící se erupci emocí, ale její tvar abarva pro mě zůstávají abstraktními. Schladným alogickým pohledem na věc nedokážu odhadnout, co by po mně Seth mohl chtít.

Můj kamarád neříká ani slovo, jen na mě tiše zírá, zatímco se snaží srovnat si vhlavě, co mi chce říct. Tenhle výraz uněj poslední dobou vídám často, ale dnes dosáhl bodu varu a, abych byla naprosto upřímná, začíná mě trochu děsit.

„Co je?“ vyhrknu nakonec.

Zničehonic se ke mně Seth nakloní apolíbí mě na rty. Akce tohoto svižného gesta se okamžitě setkává sreakcí arychlým odtažením.

Můj krk se vpanice azmatku odtáhne, jak se naše obličeje na okamžik střetnou aznovu oddělí. Moje hlava má problém udržet sudálostmi krok azoufale se snaží poskládat si, co se to děje.

„Promiň,“ vypadne ze mě. „Já nech… to bylo…“

„Aha. Já myslel…“ zakoktá Seth.

Pomalu se se závratnou jasností ukazuje skutečná podstata tohoto okamžiku.

Zavrtím hlavou, rty mám jako slepené amísto slov nechám promlouvat jednoduchá gesta.

„Takže ty nejsi…?“ pokračuje zastřeným hlasem Seth, který má stále potíže sdokončováním vět.

„Rozhodně ne,“ odpovím.

„Ale já myslel…“ začne.

„Ne,“ pokračuju adál ho válcuju, zatímco bez ustání vrtím hlavou.

Seth se po chvilce narovná ave stavu takové zvláštní ztuhlosti tuhle informaci zpracuje. Vidím, jak svádí nějakou hroznou vnitřní bitvu asotva se drží vklidu.

Najednou se otočí akvapně vyrazí zpět kautu. Než ale vůz obejde ke dveřím řidiče, nastřádané emoce explodují, vybouchnou a Sethvděsivě násilné ukázce hněvu praští do dveří spolujezdce pěstí.

Když džíp kovově zadrnčí, nejdřív se vylekám, ale potom se začnu obávat oSethovu ruku. Nejspíš to pěkně zabolelo.

Seth nedává bolest najevo. Jen obejde auto, nastoupí azabouchne za sebou dveře. Nastartuje, dupne na plynový pedál, vyrazí ksilnici aza sebou rozhodí štěrk.

Tiše stojím anevím, jak reagovat.

Nakonec se za mnou otevřou dveře aznich vystrčí hlavu můj otec.

„To byl Seth?“ zavolá. „Měla jsi ho pozvat na večeři.“

Posmutněle se vydám za svým otcem, ovinu kolem něj ruce avřele ho obejmu. Po celou dobu mlčím. Chvíli tam tak stojíme a já dovolím jeho opatrovatelské auře, aby mě pohltila. Potom se konečně odtáhnu azakručí mi vbřiše.

Už teď cítím česnekovou omáčku na špagety, která bublá aklokotá na sporáku, ajsem nadšená, že se máma dnes večer rozhodla pro těstoviny.

Můj otec Luke má laskavé oči, tmavé vlasy abrýle stlustými obroučkami, díky kterým vypadá jako Superman. Samozřejmě, že jsem, stejně jako Petra Pana, nečetla ani komiksy se Supermanem, ale kulturní význam tohoto sekulárního hrdiny se prodral ido našich životů.

Znepokojuje mě to. Ježíš Kristus je jediným skutečným superhrdinou.

„Máš hlad?“ zeptá se táta, přestože už zná odpověď.

Zamíříme dovnitř a já okamžitě cítím, jak mě zaplavuje spirituální teplo; příjemný pocit, který vyplňuje díru vmém žaludku arozpouští led vmých žilách. Mrazivý aneutuchající chlad odchází amizí stakovou lehkostí, že si skoro ani neuvědomuju, že tam vůbec kdy byl.

Moje máma Lisa mě vkuchyni přivítá nadšeným kvílením. „Tady je moje holčička!“ zaječí, jako bychom se neviděly celé roky. Mává vařečkou obalenou omáčkou. „Moje děťátko se vrátilo!“

Máma mě obejme apoctivě mě políbí na tvář. Když se odtáhne, okamžitě ukáže kjídelnímu stolu, abych se posadila na své místo na konci.

„Doufám, že máš hlad,“ pokračuje. „Uvařila jsem špagety.“

„To vidím,“ odpovím srdečně. „Extra česnekové.“

Rodiče si vymění nadšené pohledy aevidentně jsou ztohoto kulinářského přestupku uvytržení. Dneska zlobíme.

Mámě to sluší vždycky, ale tento večer vypadá ve svých limetkově zelených šatech asperlami kolem krku obzvlášť dobře. Kdyby naše církev dovolovala náušnice, měla by určitě vkaždém uchu masivní kámen.

Dokonce ijejí líčení je méně decentní než běžně. Rty má otrošinku rudější, než by si dovolila, kdybychom večer měli odcházet zdomu, ablonďaté vlasy drží pohromadě na vršku hlavy bílá stuha. Je to drobná žena plná energie adnes večer dává otevřeně na odiv svou přirozenou krásu.

Lidé říkají, že jsme si podobné, avtuhle chvíli dokážu skutečně ocenit, ojak velký kompliment jde.

Posadím se na své místo ustolu amatka dál kmitá po kuchyni ausilovně pracuje na tom, aby soslnivým entuziasmem dostala večeři za cílovou čáru.

Otec se posadí vedle mě adívá se na mě takovým zvláštním pohledem. Zírá na mě, jako by chtěl něco říct, akoutky úst mu cukají vsotva postřehnutelném, ale pobaveném úsměvu.

„Co?“ nevydržím to.

„Dnes ztebe vyzařuje světlo našeho Pána,“ oznámí mi otec. Je to uznání, kterého bych si velmi vážila, kdyby to nevypadalo, že po něm bude následovat něco dalšího, čemu nerozumím.

Oněkolik vteřin později před nás máma položí enormní porce špaget, zjejichž sytě zářivě červené omáčky stále ještě stoupá pára, která nám svou úchvatnou vůní plní nosy.

„Luku!“ jemně napomene mamka otce. „Dej jí chvilku!“

Táta se usměje, opře se do židle anepřestává mě uličnicky pozorovat.

„Fajn. Oco jde?“ začnu, azatímco si matka sedá na židli, přejíždím mezi nimi pohledem.

Na mou otázku nikdo neodpoví, protože Luke sLisou natáhnou ruce, abychom se za ně chytili, avšichni skloníme hlavy. Nikdo na okamžik neřekne ani slovo apak začneme naši každovečerní rutinu.

Jednohlasně odříkáváme naši modlitbu, oči zavřené, aslova opouštějí ústa vdobře známém tempu. „Požehnej nám, ó Pane, tyto dary, jež máme ztvé štědrosti. Skrze Krista, našeho Pána. Požehnej nám, abychom se chopili našeho místa služebníků vJeho království. Požehnej nám, abychom mohli Pánu vzdát hold, aJeho počestné ovečky byly ušetřeny, až účel posvětí prostředky. Požehnej Království pinie, že osvětluje temnou cestu, po níž náš Pastýř kráčí. Amen.“

Všichni tři současně zvedneme pohled apo kratinké chvilce ticha se schutí pouštíme do těstovin.

„Tak,“ začne máma, která nedokáže zakrýt zvědavost, jež zvedá její hlas do hravé zpěvné frekvence. „Jaké bylo rande?“

Udiveně povytáhnu jedno obočí a, naprosto zmatená, bodnu vidličkou do hromady špaget přede mnou. Začnu vidličkou otáčet. „Jaké rande?“

„Se Sethem,“ pokračuje matka.

Nemůžu si pomoct arozesměju se. „Dneska uvodopádů?“ zeptám se. „Byla to legrace, ale nebylo to žádné rande. Jsme jen kamarádi.“

Mrazivý chlad, který jsem cítila dřív, mi opět prostupuje tělem azpůsobuje, že mi ruce mrznou atělo se na tvrdé dřevěné židli prazvláštně ošívá.

Rodiče si znovu vymění pohledy, jako by mezi nimi proběhla jakási výměna štafety. Otec si odkašle aje připravený ujmout se svého úkolu.

„Je to pěkný kluk, nepřipadá ti?“ nadhodí táta.

Pokrčím rameny. „No, to je.“

Máma nám skočí do řeči, protože se nedokáže udržet déle než jedinou otázku aodpověď, aznovu přebírá štafetový kolík. „Atobě se nelíbí?“ chce vědět. „Je ti devatenáct let. To ještě nechceš mít přítele?“

Šokovaná takovou otázkou mi tentokrát vystřelí nahoru obě obočí. UZlatoušků doma všichni milujeme Ježíše, ale moji rodiče jsou ti, kdo ho staví na piedestal akaždodenně posouvají mou víru na nejvyšší stupínek. Jsem vděčná, že mám neustále po boku dva duchovní rádce, ajejich náboženskou vytrvalost vnímám jako vrozenou rodičovskou přísnost.

Představa, že by mě mohli povzbuzovat knalezení romantického partnera, je šokující. Vypadá to, že mé nedávné devatenácté narozeniny mohly být milníkem, na který celou dobu čekali, ale ta změna je tak alarmující, až si říkám, jestli to celé není past.

„Myslím, že bych se teď měla soustředit na školu,“ odvětím adoufám, že je to přesně to, co chtějí slyšet.

Matka se ke mně natáhne apoloží svou ruku na mou, čímž mě donutí položit čerstvě natočenou porci špaget zpět na talíř.

„Zlatíčko,“ začne smířlivým tónem. „Pán chce, abys měla svou vlastní rodinu. Je ztebe teď žena anajít si partnera je velmi důležitá součást Jeho plánu. Vím, že jsme dřív byli trošku… striktní, co se chlapců týká, ale měla bys vědět, že teď je to vpořádku.“

Nejsem si jistá, jak na to zareagovat, atak zírám na stůl.

„Tak jaké bylo to rande se Sethem?“ pokračuje matka aopakuje svou úvodní otázku. „Bill aAnna nám říkali, že je do tebe opravdu zakoukaný.“

Už teď si uvědomuju, že jakákoli snaha popřít, že se jednalo orande, bude ignorována ajenom povede kdalšímu kolečku stejných otázek. Očividně existuje nějaká odpověď, kterou moji rodiče chtějí slyšet, apokud si chci vychutnat tyhle špagety, musím jim ji poskytnout.

Přesto ale odmítám lhát. To je hřích.

„Bylo fajn,“ odpovím asnažím se dát najevo co nejvíc nadšení, jež ze sebe dokážu vydolovat. „Seth je vážně… milý.“

Okamžitě cítím, jak stiskmatčiny ruky zmírňuje. Pustí mě, rodiče se opřou do svých židlí akonečně mi dopřejí chvíli klidu, kdy si můžu vychutnat jídlo před sebou.

Nezvedám oči od stolu, ale periferním viděním si všímám, jak mě sabsolutní hrdostí pozorují. Ani se nepustili do svého jídla ajen se nechávají obstoupit pocitem uspokojení, jako kdybych byla batole, které se konečně naučilo chodit.

Nakonec se ale večer dá opět do pohybu amá rodina se spokojeně pouští do svých porcí. Vypadá to, že má jednoduchá odpověď stačila tak akorát, abych splnila to, co mí rodiče chtěli slyšet, ať už to bylo cokoliv.

Snažím se na to zapomenout anechat to být, ale okolnosti toho setkání se mi neustále vracejí. Ani veškerá má síla nestačí ktomu, abych na něj nemyslela.