Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

TJ Klune

Dům v blankytně modrém moři

Pod šeptajícími dveřmi

V životech loutek

Vlčí píseň

Josh Lanyon

Případ mrtvého redaktora

Všechno, co napsala

Kluk s bolestivým tetováním

Petra Kubašková

Ocelová křídla motýla

Ashley Herring Blake

Delila Greenová má všechny na háku

Astrid Parkerová má všechno v malíku

Lisa Henry & Sarah Honey

Liška ryšavá

RJ Scott

Každopádně láska

Imogen Binnie

Nevada

Andrew Joseph White

Za námi šlo Záhrobí

Andrew Joseph White

Hell Followed With Us

First published in the United States under the title HELL FOLLOWED WITH US by Andrew Joseph White. Text Copyright © 2022 by Andrew Joseph White. Published by arrangement with Peachtree Publishing Company Inc. All rights reserved.

Translation © Kateřina Niklová

Cover © Evangeline Gallagher

ISBN epub 978-80-88636-17-5

ISBN mobi 978-80-88636-18-2

Pro děcka, která si nabrousí zuby a koušou

– A. J. W.

DOPIS OD AUTORA

Když založíte požár, nadýcháte se kouře. Jsem z celé duše pro zakládání požárů a pálení všeho, co jenom chytí, ale vybízím vás k tomu, abyste byli opatrní, když do ohně přiléváte kerosin.

Tato kniha obsahuje barvitý popis násilností, transfobie, domácího násilí i náboženského útlaku, sebepoškozování a sebevražedných pokusů.

Za námi šlo Záhrobí je kniha o přežití. Je to kniha o queer dětech na konci světa, které se snaží přežít dost dlouho na to, aby dospěly. Je to kniha o strašných věcech, které lidi dělají ve jménu víry a privilegií. Takže kdyby vás některá z těch témat měla spálit, budu respektovat vaše rozhodnutí udělat krok zpět. Vlastně budete mít můj obdiv – já tak opatrný nikdy nebyl.

Ale pokud naopak uděláte krok blíž, pokud přikročíte dost blízko na to, abyste na tváři ucítili žár…

Tuto knihu jsem napsal z několika důvodů: Protože jsem chtěl víc knih o klucích, jako jsem já. Protože jsem byl naštvaný. Protože pořád jsem naštvaný. Ale hlavně jsem chtěl ukázat queer dětem, že si můžou projít peklem a přežít. Možná ne v jednom kuse, možná navždy změněné, ale přežít a stále být hodny lásky.

A přesně to tady najdete. Hrozné věci, přežití, lásku a budoucnost, za kterou stojí bojovat.

Nabruste si zuby, zapalte oheň a pusťme se do toho.

Váš Andrew

A tak k nám promluvil náš PÁN – protože jsme Ho opět zklamali, protože On opět lituje Svých stvoření, a proto si země musí opět projít potopou! A my vykonali Jeho posvátné dílo, amen!

– Ctihodný reverend otec Ian Clevenger předtím, než vypustil virus Potopa na Times Square

Neboj se a nestrachuj.

– Jozue 1:9

BENJAMIN

KAPITOLA 1

V potu tváře budeš jíst svůj chléb, dokud se nevrátíš do země, neboť z ní pocházíš: Prach jsi a v prach se obrátíš!

– Andělská modlitba

Musíte pochopit jedno: výchova na Anděla vás zbaví schopnosti zpracovávat žal.

Žal je totiž hřích. Smrt je součástí Jeho plánu, truchlit pro mrtvé tudíž znamená urážet Jeho vizi. A zoufat si nad Jeho vůlí je svatokrádež. Jak se opovažujete zrazovat Jeho plán zármutkem nad něčím, co si On vždy mohl vzít? Nevěrný, odporný kacíři, měli by tě pověsit ze zdi, aby nevěřící viděli, co je čeká. Římanům 6:23 – odměnou hříchu je totiž smrt.

Obrázek otcova těla se mi proto vpálí do závitů mozku, vepíše se do drážek otisků mých prstů, polykám ho, dokud se jím nezalknu. Andělé z nás vyřízli ty části, které si pamatovaly, jak plakat, takže už toho nejsme schopni. Naučili jsme se žal maskovat, odkládat ho na později, na později, na později, až nakonec prostě umřeme.

Jak já to vidím, nemusím si s tím dělat starosti. Jestli Andělé prosadí svou, veškerý žal bude už brzo Jeho problém. A pokud ne…

Bože, prosím, ne…

Utíkám. V puse cítím tátovu krev. Bratr Hutch ho střelil jednou do prsou, aby ho znehybnil, a jednou do hlavy, aby ho zabil. Bratr Hutch za mnou volá: „Může to jít po dobrém, opravdu!“ Ostatní Andělé pročesávají břehy řeky a v ostrém únorovém slunci přitom bíle září. Ulicemi se pohybují pomalu a s jistotou. Nemusí spěchat. Vědí, že mě nakonec dopadnou.

Jeden šestnáctiletý kluk proti andělskému komandu smrti? Je po mně.

Prudce se zastavím za kamenným sloupem na břehu řeky, zlomím se v pase a lapám po dechu. Vlasy se mi lepí na čelo, promáčené potem a krví – tátovou krví – která mi usychá na obličeji a rukách. Pálí mě plíce. Nedokážu říct, jestli mi v uších hučí můj vlastní tep, nebo řeka.

Táta je pryč. Je mrtvý, mrtvý, mrtvý.

„Prosím, Bože,“ zašeptám, než se můžu zastavit. Proč si myslím, že mi zrovna teď odpoví? „Prosím, pomoz mi, nějak…“

„Sestro Woodsidová!“ zavolá bratr Hutch. „Vaše matka se o vás bojí! Chce, aby se její dcera vrátila domů.“

První, co mi táta řekl – když máma prohlásila, že nakonec pochopím plán našeho Pána s mým ženstvím, že ho do mě třeba vyřeže, pokud bude muset – řekl mi, že jsem muž, a já za to bojoval a nikdo mi to nemůže vzít.

Otevři oči. Dýchej. Seber se, Benji, seber se.

Oddíly smrti mě ještě nedostaly.

Můžu dokončit, co táta začal.

Můžu se dostat ven z Achesonu v Pensylvánii.

Vykouknu zpoza sloupu a rozhlédnu se po ulici. Čtvrť u řeky asi bývala krásná. Před Soudným dnem. Před Potopou. Teď skleněné mrakodrapy obrůstá břečťan a auta rezaví na parkovištích připomínajících hřbitovy. Trávníky a zahrady zdivočely a dusí vše, k čemu se jen dostanou. Všechno kvete, v únoru. Je to jeden z mála dobrých měsíců pro kytky. Už v dubnu pojdou žízní.

Žádné Anděly nevidím. Ještě ne.

Bratr Hutch zařve k nebesům: „Nechceme ti ublížit, fakt ne.“

Do jižního Achesonu anebo ven z něj vede jenom jedna cesta, a to po mostě – po jediném mostě, který Andělé o Soudném dni nezničili. Mám to k němu sotva půl bloku. Oddíly smrti se blíží a z mostu byly navíc odvolány hlídky, aby se připojily k honu, takže tohle je moje jediná šance.

Tohle jsem měl udělat s tátou. Měli jsme opustit Acheson společně. Do Acresfield County jsme měli vyrazit společně. Z něho je teď ale mrtvola na trávníku zchátralého hotelu a jeho mozek se vpíjí do hlíny, vrací se do země, z níž povstal.

Nedokončím, co jsme spolu začali, pokud tu budu jenom postávat a žadonit Boha, aby všechno bylo jinak. Zpátky ho to nepřivede.

Dýchej.

Běž.

Utíkám už celé dny, ale zatím jsem nikdy neběžel takhle. Moje nohy ječí a tenisky dusají do chodníku do rytmu tlukotu mého srdce. Předstírám, že táta je hned za mnou, že ho jenom neslyším, protože dýchám příliš těžce, že je tou šmouhou v oknech naproti přes ulici.

Dostanu se na začátek mostu. Nezastavím se, prostě se vrhnu mezi vraky aut, které ho ucpaly. Most se stříbrně leskne a z jeho věží se táhnou od břehu ke břehu tlusté kovové kabely. Teď patří Andělům. Vysoko nade mnou se třepotá prapor s nápisem BŮH VÁS MILUJE. Na kabelech visí mrtvoly a jejich nahotu halí žlutorůžové orgány, vyhřezlé z rozpáraných břich. Připomínají Adama a Evu, zahanbené vlastními těly.

Jedna z mrtvol je znetvořená, nohu má celou zkroucenou, a já nedokážu říct, jestli ji zmrzačili Andělé, nebo Potopa. Potopa umí být krutá. S tělem provádí hrozné věci.

Ne že bych potřeboval další připomínku.

Most není dlouhý. Skoro si dokážu namluvit, že na druhé straně čeká táta s našimi batohy a ptá se: Co ti trvalo tak dlouho? Vběhnu mu do náruče a společně utečeme pryč z Achesonu, tak daleko od všech andělských táborů a kolonií, že nás už nikdy nenajdou. S tátou jsme si vštípili rozmístění všech základen v okolních státech, všech velkých pevností v Severní Americe. Budeme v pořádku. Dokážeme to.

„Tam!“

Neměl bych se ohlížet, neměl.

Ohlédnu se.

Vím, že Anděl za mnou je bratr Hutch, hábit má totiž potřísněný tátovou krví. Z ramene mu na popruhu visí puška. Je tak blízko, že rozeznávám modřiny na kloubech jeho rukou, skvrny na jeho obličejové roušce.

Roušky chrání před Potopou, ale já už dlouho žádnou nenosím. Dvakrát se nakazit nemůžu.

„Sestro Woodsidová,“ řekne bratr Hutch a ostatní Andělé se vynoří ze stínů, z ruin, ze zadních uliček a já už dál neokouním.

Druhá věc, kterou mi táta řekl – když jsme konečně utekli a pozorně naslouchali, jestli nezaslechneme vřískot netvorů a dusot těžkých bot – byla, že pokud mě Andělé chtějí dostat, musím je napřed donutit trpět.

Pořád v puse cítím pachuť krve.

Přeskočím betonové zátarasy na andělském checkpointu a těžce dopadnu na zem za nimi. Je tu několik zahradních židlí, bible a láhve s vodou. Silnice je posypaná rozbitým sklem. Těla se houpají.

Utíkej.

Snil jsem o tom, jaké to bude na druhé straně mostu. S tátou bychom mohli zamířit na sever a najít si nějaké místo, kde bychom přečkali léto. Jasně, Andělé tu budou pořád, budou tu, dokud poslední nevěřící nezemře, ale my budeme mít celou zemi na to, abychom se jim vyhnuli. Třeba se s někým seznámíme: s pohledným nevěřícím, který se do mě zamiluje, když mu umyju ruce v teplé vodě a ovážu mu rány. Bude sladký a trochu neomalený a po čertech queer a nepoplete si moje zájmena, když poprvé uvidí moje prsa. Někdy je to blonďák jako můj snoubenec. Většinou ne.

Nech toho. Nemysli na něj. Nemysli na Thea. Na ničem z toho každopádně nesejde, protože nic z toho se nestane. Potopa mě zlomí, jako láme všechno ostatní, a já jenom musím zabránit tomu, aby netvor, kterým se stanu, padl do rukou Andělům. Musím ven, musím pryč, musím…

Jeden z Andělů hvízdne. Odpoví mu ryk.

Mezi vozy přede mnou se rozvine změť končetin, vříská a vyje pekelnou bolestí, kvílí a skřípe zuby. Z trosek se vztyčí netvor poskládaný z mrtvol a Potopy – hřbet mu jako řada bodlin lemují ostrá žebra, mezi šlachami mrkají oční bulvy, svaly má tak obrovské, že mu rozervaly kůži. Drápy o délce pažních kostí sevře kabinu náklaďáku a rozmačká ji.

Zastavím se. Ne. Ne, ne, ne. NE.

Milost ne. Ne když jsem tak blízko.

To, co dříve bývalo něčím obličejem, se rozevře od brady nahoru přes temeno až k zátylku a vycení zuby zčernalé potopní hnilobou. Slabě registruju dunění bot a křik, ale na tom nezáleží. Jediné, na čem teď záleží, je netvor, který se nade mnou tyčí, kape z něho hniloba a blokuje mi cestu ven.

Třetí věc, kterou mi táta řekl – když si uvědomil, co dokážu, když jsem se obrátil na Milost a požádal ji, aby zabila všechny Anděly, které jenom najde; když jsem zůstal stát v moři roztrhaných těl a ta bestie se kolem mě svinula do klubíčka.

Řekl mi, abych byl dobrým člověkem.

Abych se nikdy nestal monstrem, kterého ze mě Andělé chtějí mít, protože zlo plodí zlo plodí zlo.

Kroky zpomalí a zastaví se. Podlomí se mi nohy. Klesnu na zem a přitisknu dlaně na žhavou silnici.

Buď dobrým člověkem. Donuť je trpět. Být dobrý člověk znamená být tichý, poslušný, odvrátit se od moci viru stejně, jako se Eva měla odvrátit od jablka. Donutit je trpět znamená ovládnout Milost a vzít Anděly s sebou v zuřivém, krvavém masakru.

Mohl bych to zastavit. Mohl bych pošeptat přes tuto ulici a donutit Anděly litovat toho, že se mě kdy dotkli.

Skoro se po Milosti natáhnu.

Jenže.

Když táta umíral, držel můj obličej v rukách – jeho krev jsem měl na jazyku, na tvářích, ve vlasech – a prosil mě, abych byl dobrý člověk.

Nečeká na mě. Nemůžu takhle dál utíkat. Jsem tak unavený.

Dobro zvítězí.

„Budu dobrý člověk. Budu dobrý člověk. Budu dobrý člověk.“ Říkám to nahlas, jako bych tak mohl napravit svoje selhání, jako by na mě moje útroby neřvaly, ať sežehnu Anděly ohněm pekelným, jako by existoval nějaký způsob, jak bych se mohl řídit vším, co mi táta řekl, zároveň. „Budu dobrý člověk, ó Pane, propůjč mi Svoji sílu, veď mě…“

Po bradě mi stéká něco horkého a já si utřu ústa. Na prstech mi ulpí černá a rudá.

Koutkem oka spatřím těžké boty, nad nimi poskvrněné bílé roucho. Zírám na svoji ruku, na obzor, na vycházející slunce.

Opravdu chce tohle? Opravdu je to Jeho plán?

„Je mi to líto,“ řekne bratr Hutch. A skoro to zní, jako by to myslel vážně.

Hluboko z hrdla vyrazím příšerné zakvílení. Už celé roky jsem neměl tak blízko k pláči. Za bratrem Hutchem a za Milostí uhání řeka, dokonale modrá a čirá a čistá, hory Acresfield County září zelení a zlatem, černá křídla mrchožravých ptáků se třpytí v ranním slunci.

Předstírám, že táta je tam venku. Povím mu, že jsem jednal jako dobrý člověk, a ať jde beze mě. Povím mu, že nakonec se zase setkáme, jednoho dne, možná, slibuju.

Bratr Hutch řekne: „Je čas vrátit se domů.“

KAPITOLA 2

V co věří Andělé? Jsme skuteční věřící a naší hlavní prioritou je sloužit našemu PÁNU. Víme, že spása přichází skrze službu Bohu, ve splnění Jeho konečného příkazu. Nazýváme se Anděly, abychom proklamovali naši pravdu ve službě.

– Oficiální webová stránka Andělského hnutí

Je čas vrátit se domů.

Bratr Hutch ke mně napřáhne ruku. Ruku, kterou při modlitbě svíral máminu, ruku, která stiskla spoušť a zabila tátu.

Domů znamená vrátit se zpátky do Nového Nazaretu. Zpátky k Theovi, zpátky k mámě. Každý Anděl v Novém Nazaretu padne na kolena a bude mě prosit o požehnání. Theo mě přijme zpátky jako svoji snoubenku, jako by mě nepoplival a nevynadal mi do prolhaných, nevděčných mrch. Máma mě políbí na tváře, bude předstírat, že nevidí můj chlapecký oděv a krátké vlasy, a pak mě zamkne v izolační cele, dokud mě Potopa nepromění v monstrum.

V Serafa. V šestikřídlou bestii planoucí posvátným ohněm, která povede Milosti a Potopu do války a proseká si cestu do Nebe těly nevěřících.

Nevezmu ho za ruku.

Nechci jít domů.

Křečovitě se mi stáhne žaludek a já se vyzvracím na silnici. Moje zvratky jsou žluté, rudé a černé; kysele a horce mi stoupají vzhůru hrdlem. Okolo mě – cvak, cvak, cvak, sbor odjištěných zbraní. Jenže Andělé nevystřelí. Představuju si, co by věřící provedli vojákovi, který by to udělal. Ukřižovali by ho. Vykuchali by ho a při umírání by sledoval, jak se mu do vnitřností zavrtávají červi.

„Hej!“ vyštěkne bratr Hutch na vojáky. „Dejte si pohov, hned!“

Znovu se začnu dávit. Nezvracím ale nic než žluč. Bratr Hutch tiše zabrouká a zní to tak laskavě, až mě to vyděsí.

„No tak,“ mumlá. Krouživými pohyby mi masíruje záda mezi lopatkami. „Je to v pořádku.“

Svá první slova ze sebe vypravím v nejistém zasípání. Bublají slinami. „Nedotýkejte se mě.“

„Tak jo,“ řekne bratr Hutch. „Chápu. Slyšel jsem, jak ti říkal táta. Ben, že jo? Budu ti říkat Bene, pokud to tak chceš. Tvoje máma si o tebe dělá starosti, Bene. Chce si být jistá, že se vrátíš domů.“

Máma si nedělá starosti o mě. Bojí se jenom o svoji spásu.

„Shnij v Pekle.“

To ho konečně naštve. Bratr Hutch zavrčí a prudce mě zvedne – ne dost na to, aby mě postavil, dokonce mě nevytáhne ani na kolena, jen tak, abych mu viděl do očí. Do jeho krví podlitých, pichlavých očí.

„Co takhle dohodu?“ řekne. Snažím se odtáhnout, ale on mě pevně drží. „Dám ti na vybranou. Buďto s námi půjdeš po dobrém, nebo tě odvlečeme silou. Můžeš přijít k rozumu, nebo ti můžu zpřerážet hnáty.“ Usmívá se. Z obličeje mu čiší ohavnost. Rouška to nedokáže zakrýt. „Je to na tobě. Jak to chceš?“

Něco mu ulpělo na lícní kosti. Kousek něčeho zvláštně měkkého a růžového. Cár masa.

Malinkatý kousíček táty.

Plivnu mu do obličeje.

Bratr Hutch zavyje. Vodnatá potopná hniloba – sliny smíchané s mými vlastními zahnívajícími vnitřnostmi – mu steče do očí dřív, než ji stačí setřít, a vyslouží mi to facku tak tvrdou, že mi před očima vybuchnou jiskry. Sotva se stačím zachytit, abych se hlavou neudeřil o silnici.

„Není nakažlivá,“ řekne hlídač mostu a strhne bratru Hutchovi ruce z obličeje. „Není nakažlivá, bratře, sestra Kiplingová říkala…“

Kopnutím mě převalí na záda. Do zad mě přes triko pálí horký asfalt. Volný štěrk se mi zařezává do lopatek. Podpatek těžké boty mě připíchne k silnici a drtí mi žaludek, jako bych byl nedopalek cigarety.

Znám muže, který nade mnou stojí. Jizvu na nose, malá očka, hluboké vrásky na čele.

„Steve,“ zašeptám a použiju jeho pravé jméno namísto „bratře Collinsi“, jako bych tak mohl v jednom ze svatých vrahů našeho Pána vzbudit soucit. „Stevene. To jsem já. Znáš mě.“

Seznámili jsme se, když mi bylo jedenáct a jemu jednadvacet, do Nového Nazaretu jsme totiž přišli přibližně ve stejnou dobu. Pamatuju si, když získal znamení oddílů smrti: tetování křídel na zádech, peří od ramen až pod žebra. Theo civěl na zarudlé kresby na kůži stejně, jako malí kluci civí na vojáky, kteří se vrací domů z války. Já na ně zíral tak, jak malé holky zírají na strýčka, před kterým je varovaly starší sestry.

Steven povolí tlak, jen trochu, a mě napadne, že to možná zabralo, jenomže mě zvedne na nohy a přitiskne si moji hlavu k hrudníku. Páchne tak silně potem, že ho skoro cítím na jazyku.

Ozve se cvaknutí a na krku ucítím nůž. Silný nůž s černou čepelí, která se třpytí na slunci.

„Tak moc chceš být kluk,“ řekne Steven. „Co kdybychom z tebe začali odřezávat kousky? Tak to přece funguje, ne?“

Nedokážu ze sebe to slovo dostat. Jenom zavrtím hlavou. Ne.

„Myslel jsem si to. Takže buď hodná holka a dělej, co říká.“

Je mi to líto, tati. Je mi líto.

„Dobře,“ řeknu.

Bratr Hutch si na checkpointu vyzvedne bibli. Steven mě zatím obleče do bílého a za uši zahákne roušku – je to tenká látková rouška, jakou nosíme jenom mimo zdi Nového Nazaretu, kde už nejsme pod Boží ochranou. „Děvko,“ zašeptá Steven a zamračeně si změří moje plandavé džínové šortky, než je schová hábit. Mostní hlídka zaujme svá místa za betonovými zátarasy, aby počkala, až bude moct pověsit další nevěřící nebo pustit dovnitř andělské posly ze vzdálených táborů. Jeden voják ponouká Milost, aby vylezla zpoza aut; její virem přetavené tělo se ve vlhkém vánku od vody chvěje.

„Pane,“ zvolá bratr Hutch a zvedne volnou ruku, jako by ji vztahoval k mrtvolám pohupujícím se nad námi. Všichni až na mě se k němu připojí. „Pane, velebím Tě; jak vznešený jsi ve Svém nekonečném milosrdenství, že jsi nám přivedl zpátky našeho Serafa!“

Budu dobrý člověk. Budu dobrý člověk. Budu dobrý člověk. Udržím Serafa pod kontrolou, zamknu ho ve své hrudi, cokoli, jen aby se Andělé nikdy nedostali ke zbrani, ve kterou mě proměnili.

Jenže už mě prostě unavilo utíkat.

j

Oddíl smrti mě vede pryč od mostu, pryč od Acresfield County, ulicemi Achesonu směrem k Novému Nazaretu. Požádám, jestli bych se směl umýt, jenže odmítnou, takže mám na tváři, ve vlasech a na rukách pořád tátovu krev. Dolů. Dřu si ruce o rukávy, krev se mi ale usadila v liniích prstů a v záhybech dlaní. Chci strčit ruce do vařící vody. Dolů, dolů, dolů.

Steven mě chytí za rameno a zatřese mnou. „Drž, kurva, hubu.“

Trhnu sebou. V Novém Nazaretu se taková slova používat nesmí. Ani v duchu. Podle mámy je Bůh stejně slyší.

Kromě vojáků a Milosti, která se vleče za námi, nevidíme celé dopoledne nic jiného než auta a prázdné budovy. Svět skončil teprve před dvěma lety, všechno je tak ještě pořád skoro stejné jako dřív: plakáty na zastávkách, plevel v puklinách v chodníku, stromy vyrůstající z hliněných plácků v betonu. Na stožáru visí mrtvola a nápis na budově za ní řve KAJ SE, HŘÍŠNÍKU.

Tak to teď funguje. Všichni umírají a otázkou jenom je, co vás zabije jako první. Jestli Andělé nebo Potopa nebo úžeh nebo stará dobrá sepse.

U většiny lidstva to byla Potopa. Theova máma se v Soudný den stala mučednicí a on pro ni truchlil jediným způsobem, jakým směl: tak, že si všechno zjistil. Jak se virus propálil miliardami lidí poté, co ho misionáři, jako byla jeho matka, roznesli do všech velkých měst na světě. Že vás buďto zabije, když vám plícemi prorostou nová žebra, nebo se přidáte k těm několika málo nešťastníkům, kteří přežijí, a najdete spásu ve formě Milosti. Že se oddíly smrti při iniciačním rituálu infikují, aby Potopu okusily, a balancují na tenké hranici mezi přiblížením se Bohu a podlehnutím nemoci…

Že Seraf představuje rovnováhu mezi potřebami Potopy požírat a přežít – je dost hladová na to, aby mě proměnila v netvora, ale taky dost trpělivá na to, aby to udělala správně. Poněvadž sestra Kiplingová stvořila Potopu mocnou a Serafa dokonalého.

Udělala dokonalým mě.

Milost zaryčí a oklepe se jako kůň, aby odehnala mouchy. Já jí sahám tak akorát k nahrbenému hrudníku, možná. Když zavře tlamu, vidím v ní zbytky člověka – lidí – kterými byla. Lidské zuby mezi pilovitými tesáky. Pozůstatek pršáčku.

Bratr Hutch si všimne, že zírám. Odvrátím oči, ale nestačí to. Zpomalí, aby se přizpůsobil mému kroku. Dva vojáci před námi hledí do mapy a mumlají si o léčkách a o nových cestách skrz město.

Acheson v poslední době požírá Anděly.

„Není úžasný?“ zabrouká bratr Hutch a roztáhne prsty směrem k Milosti. „Ten nový život, který jim byl dán? Náš Pán je skutečně milosrdný, že jim dovolil, aby byli znovuzrozeni a stali se válečníky v našem boji za Jeho cíle. Stejně jako tobě.“

Stejně jako mně. Pro tohle mě vybrali. Pro virus, který mě promění v netvora, abych mohl odvést Anděly do Nebe.

Abych mohl jednou provždy vymazat lidstvo z povrchu zemského, přesně jak Bůh přikázal.

j

Krátce po poledni požádá nejmladší z komanda o pauzu. Jsme na široké ulici lemované restauracemi a hipster kancelářemi s divnými logy. Některé zely prázdnotou už před Soudným dnem kvůli prudkému navýšení inflace, nájmů a vlastně všemu. Letáky s radami na ušetření vody a s otevřenými výzvami k protestu se odlupují z cihlových zdí hned vedle příkazů k vystěhování a cedulí Provoz ukončen. Už několik bloků jsem nezahlédl žádná těla ani andělskou propagandu. Musíme jít novou cestou.

„Potřebuju se napít,“ kňourá nejmladší voják. Celou dobu se ho snažím někam zařadit, ale nepoznávám ho. Čí je to bratr, čí syn? „Bolí mě nohy.“

Steven mu prudce přistrčí láhev s vodou. „Tak pij. A přestaň remcat.“

Ani já bych si neudělal přestávku, kdybych eskortoval svoji jedinou šanci na věčný život. Bratr Hutch ale řekne: „Má pravdu.“ Stevenovi nad rouškou zacuká v očích. „Když se vyčerpáme, k ničemu to nebude. K Reformaci je to pořád hodina cesty.“

K Reformaci? Myslí tím Evangelický kostel reformační víry. Mysl mi zaplaví vzpomínky a krk zase zvratky. Měl jsem to tušit. Reformace leží na půl cesty mezi mostem a Novým Nazaretem; v tomhle bestiálním městě je to dokonalé místo k odpočinku, ale jestli do něj vejdu, hrábne mi. Jestli ještě někdy znovu vejdu do nějakého kostela…

„Posaďte se,“ řekne bratr Hutch. „Najezte se, odpočiňte si. Všichni.“

„Díkybohu,“ řekne nejmladší a ihned se těžce opře o kulkami prošpikovaný sedan. Ostatní nad ním protočí očima. Je hubený a divný, ne o moc starší než já. Pravděpodobně právě dokončil výcvik, křídla ho pořád bolí a poslali ho k oddílu, který byl shodou náhod pověřen nejdůležitějším úkolem na světě. Pokud je tak nový, jak si myslím, překvapuje mě, že mu ještě nikdo neuštědřil herdu do zad, přímo tam, kde ho tetování pořád bolí. Theo si na to neustále stěžoval, když ještě míval spolubojovníky, na které si mohl stěžovat. Pravda, já jsem na podobné pošťuchování příliš důležitý.

Kdyby Thea z oddílů smrti nevyhodili, mohl tohle být on. Můj snoubenec, který by na mě civěl s rouškou na obličeji a zbraní v ruce.

Jeden voják ukáže na silnici. Milost se rozvine a posadí a nepřestává se třást. V hlavách Milostí zůstává dost šedé hmoty na to, aby se mohly naučit základní povely – sedni, stůj, zabij. Mně Steven neponechá ani tolik důstojnosti, abych mohl uposlechnout povel. Prostě mě tvrdě posadí na obrubník. Ostatní si vyměňují balíčky s potravinami a mapy, modlí se nad jídlem a shlukují se ve stínu. Zelenáč se taky dožaduje mapy a s vítězoslavným frknutím ji někomu vyrve z ruky.

Já si propletu zkrvavené prsty a přitisknu si klouby ke rtům, jako bych se taky modlil. Když už jsme zastavili, využiju toho. Musí existovat nějaká cesta ven. Kdyby se mi podařilo dostat od Andělů pryč, jakkoli, mohl bych jim znovu utéct. Za námi je stará kavárna, rozbité skleněné dveře odhalují cestičku prostorami pro zákazníky s chic stolečky rovnou k zadním dveřím označeným nápisem Nouzový východ.

Kdybych je dokázal na dost dlouho rozptýlit, mohlo by se mi to povést.

„Jsme fakt blízko místu, kde zmizela Spása,“ řekne zelenáč u sedanu.

Všichni strnou. Jako mlha na nás sedne neklid.

Před časem jsem o tom něco slyšel. Oddíl Spása vyrazil minulý měsíc vyčistit možný tábor nevěřících a nevrátil se. Máma za ně sloužila mši na trávníku před kaplí a zvedala ruce k obloze, aby jim pomohla dostat se na jejich místo určení u Ježíše, dar věčného života nyní a v Nebi navěky. Pohřeb se ale nekonal. Andělé pohřby nepořádají.

Bratr Hutch si vezme mapu. „To bychom ale neměli. K severovýchodní čtvrti jsme se ani nepřiblížili, takže bychom měli být v pořádku. Měli bychom…“

Milost zafuní.

„Jsme blízko,“ zeptá se bratr Hutch. „Že jo?“

Další voják přistoupí blíž. „Myslel jsem, že to bereme oklikou.“

„Já si to taky myslel,“ řekne bratr Hutch. „Možná jsme se u soudu vydali špatnou cestou.“

PRÁSK.

Na Stevenově krku vykvete rána, jako by mu někdo mířil na trup, minul a místo toho mu ve změť masa a zpřetrhaných artérií proměnil hrdlo. Ještě vteřinu stojí a chroptí, pak upadne.

Napochodovali jsme rovnou do léčky.

Milost zařve, dlouze, hlasitě a pronikavě. Vyškrábe se na nohy, rozevře chřtán plný zubů a slin a otočí se ke kancelářské budově naproti přes ulici. Přimáčknu se k sedanu, abych se kryl. Bratr Hutch vklouzne na místo vedle mě, k hrudi si tiskne pušku.

PRÁSK. Zelenáč mlčky zavrávorá a vytřeští oči. PRÁSK. Je mrtvý.

Andělé se rozprchnou. Někteří proskočí rozbitou výkladní skříní vedlejšího obchodu, jiní se ukryjí za pickupem zaparkovaným před sedanem. Stevenovo tělo na mě zírá, ústa má dokořán a okolo hlavy se mu šíří krvavá svatozář.

„Kde jsou?“ vyštěkne bratr Hutch.

„Tam!“ křikne někdo a ukáže na vrchol kancelářské budovy.

Tam nahoře, na pozadí slunce, černá šmouha – a je pryč. Bratr Hutch mě stáhne dolů a zasyčí: „Zůstaň.“

A pak se rozletí na kusy.

Není to čistá rána. Kulka ho škrábne do oka a vyrve mu kus lebky, která jakoby vybuchne zevnitř. Ucuknu vzad a narazím na obrubník. Bratr Hutch je mrtvý. Muž, který s něžným úsměvem sledoval, jak mi máma čistí rozbité koleno, muž, který mně a Theovi blahopřál k zásnubám a přál nám šťastné manželství ve svaté válce, je mrtvý. Jeho tělo se zhroutí na zem. Na sedanu ulpí kousky jeho mozku. Kousky mozku jsou na mně.

Tátova roztříštěná lebka. Jeho krev v mých ústech.

Jestli chtějí svého netvora, donuť je napřed trpět.

Zvednu se na nohy. Rozběhnu se pryč od sedanu, nahoru po schodech kavárny, skrz roztříštěné skleněné dveře. Strnu si hábit a roušku. Stačí, když se dostanu zadními dveřmi ven. Můžu je setřást. Můžu to zvládnout, jenom…

Za pultem kavárny zahlédnu pohyb.

Kluk v černém mi zamíří puškou na hruď.

KAPITOLA 3

Andělé popisují sami sebe jako mezidenominační protestantské hnutí, založené v roce 2025 Ianem Clevengerem, pastorem a konzervativním virginským senátorem. Jejich kritici je ovšem popisují jako „evangelické ekofašisty“ a křesťanskou teroristickou skupinu.

– Oficiální webová stránka Andělského hnutí

Jestli ten kluk v černém zmáčkne spoušť, je po mně. Představím si to, mapuju jednotlivé detaily podle toho, co se stalo tátovi. Jedna kulka do hrudníku, tou mě sejme, a druhá do hlavy, tou se mnou skoncuje. Tátův obličej, můj obličej, se po zásahu zbortí, propadne se směrem k černé díře mezi očima.

Aspoň by tak Seraf nepadl Andělům do rukou. Kdybych zemřel.

Že jo?

„Počkej! Nejsem s nimi!“ Než se můžu zarazit, vyhrknu svoji prosbu stejným způsobem, jakým se i modlím. „Prosím, nestřílej. Prosím.“

Kluk ukáže hlavní pistole. „Vysvětli ten bílý hábit.“

Můj bílý hábit; hábit, který držím v ruce. Pustím ho, jako by mě spálil. „Není to tak, jak to vypadá. Oni… Unesli mě. Donutili mě obléct si ho.“

Andělé neunášejí. Oni prostě zabíjejí.

Ani jeden z nás se nehýbá. Ten kluk je od hlavy k patě zahalený v černé: rukavice, opasek, těžké šněrovací boty. Dokonce i roušku má černou, je ze silné látky a skrývá všechno od očí dolů. Negativ Anděla, dokonalá kopie stínu na kancelářské budově naproti přes ulici.

Zastřelí mě?

Úder srdce.

Dva. Tři.

Vypálí.

Tentokrát se nebe neotevře, ozve se jenom vřískot a všechno přehluší zvonění. Okraj ucha mi sežehne horko a dolů po čelisti mi stéká krev a on mě střelil, panebože, on MĚ STŘELIL.

Něco těžkého žuchne na zem. Kluk mě chytí za ruku – „Dolů!“. Aspoň si myslím, že to řekl, protože ho neslyším – a strhne mě za pult.

Přistaneme na odpadkových koších, plastových pytlech a lavorech. Smrdí to tu prachem a mrtvými šváby. Odstrčím se tak prudce, že zády narazím na skříňky. Zvonění začíná polevovat.

„Kristepane,“ řeknu a hned sebou trhnu, jako by se mi máma chystala vlepit facku. Jenže nevlepí. Kluk na mě jenom civí. Pod černým oděvem je bílý jako Anděl a mezi obočím má trochu zmatenou vrásku, jako by si nebyl jistý, na co se to vlastně kouká.

„Krvácíš,“ řekne.

Dotknu se ucha. Na konečcích prstů mi ulpí krev.

„Dneska to není poprvé,“ řeknu, protože jinak se zhroutím a začnu ječet za vitrínou se zbytky plesnivých zákusků.

Roztrhne balíček ubrousků. „Tady.“ Hrst mi podá. Přitisknu si je na ucho. Pálí to jenom trochu. „Jsi v pořádku.“

„Střelil jsi mě.“

„Byl tam Anděl.“

Vykouknu zpoza pultu. Na podlaze leží voják. Oči má dokořán, jako by byl tímhle vším dost překvapený. Patřil k těm, které jsem neznal, na levé ruce má jednoduchý snubní prsten. Vidím i bratra Hutche, zhrouceného u sedanu. Palebná linie sedí dokonale.

Stáhnu se zpátky. „Kdo jsi?“

„Nick.“

S tím se Nick protlačí kolem mě, opře si pušku o pult a pokouší se najít nějaký dobrý úhel. Je to marné. Výhled má na houby, ať už to vezme odkudkoli. Kvůli sedanu a zaplněným výkladním skříním odsud na ulici určitě neuvidí.

Tohle místo si rozhodně nevybral. Možná jsem rozmazlené děcko církevní vůdkyně, i já ale vím, že nikdo neudrží pozici sám. Hlavně ne špatnou pozici.

„Ach,“ řeknu. „Jsem Benji.“

Neřekne: To je holčičí jméno? Nebo: Jako ten pes z toho starého filmu? Prostě klepe prstem na chránič spouště. Tp, tp, tp. Srdeční tep.

„Kolik jich tam venku je?“ zeptá se.

Začnu rychle odčítat: bratr Hutch, Steven, zelenáč, snubní prsten. „Teďka tři. A Milost.“

„Tři,“ zopakuje Nick. Co se tam venku děje? Všechny zvuky splývají v řev. „Milost jim říkají jenom Andělé.“

Ach. Touto milostí jste skrze víru spaseni. Není to z vás – je to Boží dar.

Roztřeseně ze sebe vypravím: „Fakt?“

Tp, tp, tp. „Fakt.“

„Já…“ Těžce polknu. „Nevěděl jsem to.“

A je to. Je po mně. Teď popadne zbraň a…

„Vstávej,“ řekne.

„Cože?“

Vytáhne mě k sobě nahoru. Pustím ubrousky. Pult mám u nosu a nevidím nic než mrtvoly a sedan. Možná kousíček kancelářské budovy.

„Víš, kde jsou ostatní?“ zeptá se Nick. Tp, tp, tp. „Potřebuju to vědět.“

„Jsou, no, několik jich je v obchodě vedle. A pak je tu ten pickup, ale to je, však víš.“ Chabě mávnu do strany. „Až támhle.“

„Viděli bychom na ně z okna?“

Z okna na opačné straně kavárny. „Asi jo? Já nevím…“

Nedostanu šanci větu dokončit. Za skřípání kovu a skla vyrazí z kancelářské budovy Milost, jako pavouk zkroutí svoje tělo a protáhne se dveřmi.

V tlamě drží člověka. Kluka. Zmítá se a ona ho táhne dolů ze schodů.

Nick přestane klepat.

Není to nic, co bych neviděl už dřív. Není to nic, co bych sám dřív neudělal. Tiskl jsem se ke krku Milosti a šeptal jí a obrátil jsem Potopu proti Andělům, přesto se mi do krku nahrne žluč. Takhle vypadá moje moc. Pro tohle ze mě Andělé udělali monstrum.

Milosti se do zad zavrtají kulky, vybuchne jí zbytek obličeje, přesto zůstává v pohybu. Odvleče kluka na silnici, zvedne ho do výšky, jako by předváděla svůj úlovek, a vší silou skousne.

Ozve se hluboký, mokrý zvuk. Jako když vám pod nohou praskne vodou nasáklá větev. Na slunci se třpytí kosti. Kluk dopadne na zem, aniž by vydal jediný zvuk. Milosti zůstane z tlamy viset jeho utržená noha.

Nějaký Anděl vykřikne: „Náš Pán je dobrý!“ a Nick řekne: „Zacpi si uši.“

Nezaváhám. Přimáčknu si na ně ruce, přesto je to hrozně hlasité. Dávka tří výstřelů: jedna kulka trefí sedan, druhá škrábne Milost do ramene a poslední ji zasáhne do toho, co bývalo její čelistí. Nic z toho nepomůže. Po silnici se rozstříkne krev, ale Milost jen zvedne svoji obrovskou nohu s drápy a dupne.

Klukovi rovnou na hrudník.

Jeho tělo se okamžitě poddá. Tucty kostí najednou prasknou. Zvonění v mých uších přehluší chór – oddíl smrti vyje jako vlci, řve chválu a svatá slova.

Milost uštve všechny Nickovy lidi, do jednoho, a zmasakruje je. Proti Milostem nemá nikdo šanci, jsou stavěné jako dokonalá požehnání války. Pokud jim nevpálíte kulku do toho, co zbylo z jejich mozku, nebo jim neurvete dost končetin na to, aby už po vás nemohly jít, nikdo proti nim nic nezmůže.

Až na Serafa. Až na mě.

Ne. Ne, ne. Slíbil jsem, že budu dobrý člověk. Zlo plodí zlo plodí zlo; Andělé chtějí, abych se poddal Serafovi; slíbil jsem, že budu dobrý člověk. Já nemůžu.

Táta chtěl, abych držel to monstrum pod zámkem tak dlouho, jak jenom budu moct – abych ho vsadil do želez, uvěznil ho pod žebry a nikdy neakceptoval to, co ze mě Andělé udělali. Pokud se ale budu jenom dívat, jak umírají, budu o sobě moct ještě někdy tvrdit, že jsem dobrý člověk? Nebylo by to zabíjení; byla by to záchrana životů. Odvrátit se od Serafa neznamená být dobrý člověk, pokud při tom obětuju jiné.

A já nepřipustím, aby mě Andělé dostali.

„Stůj,“ zašeptám.

Nemusím to říkat nahlas, když to ale aspoň nezamumlám, mám pak pocit, jako bych vrhal svoji mysl do éteru a nechával ji padat. Máma vždycky tvrdí, že bych se měl modlit nahlas, protože tak dávám Bohu vědět, že se za svoji lásku k Němu nestydím.

Řeknu to znovu, tišeji, hlasem tak tichounkým, že není vůbec slyšet, ale je tady. „Stůj.“

Stůj.

STŮJ.

Milost se zastaví.

Klukova noha jí vypadne z tlamy. Vrstvy její kůže a zauzlované svaly sebou cukají. Ustrašeně. Zmateně. V bolestech.

Stačí zašeptat ještě jedno slovo a Milost se s řevem hříšníků kvílejících z Pekla, s chórem hlasů spolknutých Potopou obrátí proti Andělům. Zpřeráží jim páteře a rozdrtí lebky přesně tak, jak zabila toho kluka.

Bylo by to tak snadné.

„Co…“ začne Nick.

„Střílej,“ řeknu.

Nick nic víc nepotřebuje. Strhne si pušku z ramene a zacílí – mezi dva střepy, které se stále drží v rámu výlohy, nad sedan a do rozšklebeného chřtánu Milosti, skrz který ji trefí do mozku a zhasne ho jako žárovku.

Jednoho dne bude někdo stejným způsobem přemýšlet i o mně.

Během zlomku vteřiny mezi okamžiky, kdy se Nick rozhodne vystřelit a kdy zmáčkne spoušť, mi to dojde. Tohle je moje budoucnost. Viděl jsem neúspěšné pokusy se Serafy. Viděl jsem, jak si mučedníci rvali kůži z těla, zoufalí, vyděšení a při vědomí.

Já dopadnu stejně a není nic, co bych s tím mohl udělat.

PRÁSK.

Dokonalý zásah. Jediná kulka. Okamžitá smrt. Ne jako v tátově případě, kdy jsem sledoval, jak krvácí z otevřené rány a tiskl mu ruce na rozedraný hrudník, jako bych mu tak mohl pomoct. Tohle je skoro milosrdné. Milost zavrávorá, skoro jako by klopýtla, pak se ve změti končetin zhroutí na zem.

Udělal jsem to. Já to fakticky udělal. Vyšlo to.

Bolí to.

Těžce se opřu o skříňku. Cítím žhavou bolest, jako bych spolkl pekelný oheň, a moje černé, zvodnatělé vnitřnosti se mi tlačí do úst a na rty. Zacpu si ústa, protože jsou to moje vnitřnosti, jsou to moje vnitřnosti, které se ze mě derou ven, a když je udržím uvnitř, možná se vrátí zpátky k normálu, jenom když…

Ozve se zvuk. Moje zorné pole se zúžilo v malý rozmazaný bod, nebo jsem možná zavřel oči úplně. Něco se mě dotýká a já chci, aby to přestalo. Další zvuk. Myslím, že je to hlas. Potopná hniloba je hořká a odporně sladká způsobem, jakým na letním slunci sladce voní mrtvola, a někdo opakuje moje jméno. Pane, klečím před Tebou, já hříšník, slituj se, slituj se.

„Sem nahoru,“ říká Nick. „Benji. Sem nahoru. Soustřeď se na mě.“

Benji. To je moje jméno, jméno, které jsem si vybral. Nick mě drží za ramena a na obličej mi tiskne ubrousky, jako když utíráte upatlané dítě.

„Podívej se na mě.“ Když mě očistí, natáhne mi přes nos roušku. „Nech si ji takhle, ať se děje, co se děje. Jasné?“

Ostrá bolest přešla v tupou, jako silná křeč během měsíčků. Silná, fakt silná, ale nic, co bych už dřív nezažil. Nic, co bych už dřív nepřežil.

„Jasné,“ řeknu.

Křik: „Nicku!“

„Ať se děje, co se děje,“ zopakuje Nick a vstane. „Aisho! Tady!“

Svět na chvíli ztichne. Žádná střelba. Žádný křik. Jenom kroky na betonu. Opatrné štěbetání ptáků.

Do kavárny vstoupí černoška se stopami po slzách na lících. Hledím na ni přes vitrínu se zákusky. Je celá v černém, má špinavá kolena a klouby na rukách odřené. Když spatří Nicka, zastaví se a ukáže na něj třesoucím se prstem.

„Ty,“ zakňourá, „jsi měl zůstat s námi.“

Už je to dlouho, co jsem naposledy viděl někoho brečet. Hlas se jí zadrhne a v koutcích očí se jí chvíli drží slzy, než skanou a vsáknou se do okraje její roušky.

„Říkal jsi, že budeš hned za námi. Říkal jsi to.“

„Jsem v pořádku,“ opáčí Nick, nemožně klidný. „Ty a Faith jste to zvládly i beze mě.“

„Kurvadrát!“ Ta holka – Aisha – dupne. „Myslely jsme si, že jsi taky mrtvý!“

Nick mlčí. Aishiny řasy se uboze třepetají, jak jí stále rychleji tečou slzy.

„Omlouvám se,“ vzlyká. Nemůže být starší než já. Pod klouby na prstech má pořád zbytky dětského tuku. „Omlouvám se, já prostě… musím najít ostatní.“

„Umí se o sebe postarat.“

„Ne, musím to udělat.“

„Dobře. Až najdeš Faith, přiveď ji zpátky sem.“

Aisha vytřeští zarudlé oči. „Co se děje? Nesnesu, jestli se podělalo ještě něco, nesnesu to.“

„Nic dalšího se nepodělalo. Prostě ji přiveď zpátky sem.“

Aisha škytne a odejde. Jakmile zmizí, dřepne si Nick znovu ke mně a podepře mě.

„Dobře mě poslouchej,“ řekne. „Neříkáme jim Milosti. Neříkáme tomu Soudný den. A tuhle roušku si nikdy nesundávej. Jasné?“

„Jasné.“

„Dýchej,“ řekne Nick.

Po několika minutách se Aisha vrátí spolu s další dívkou. Faith. Je to bílá mužatka s vyholenou hlavou, vyšší než kdokoli z nás a o několik let starší. Aisha je malíčkem zavěšená do jejího.

„Prý mě tu chceš,“ řekne Faith drsným hlasem.

„Jsi v pořádku?“ zeptá se Nick.

„Ach,“ odpoví, „jasně že ne.“

Když obejdou pult, strnou.

Faith shrne situaci. „Do prdele.“ Dřepne si a nakloní hlavu. „Ahoj, kámo. Jak se jmenuješ?“

Nedokážu odpovědět, tak to za mě udělá Nick. „Tohle je Benji.“ Ne moje mrtvé jméno. Ne sestra Woodsidová. Moje skutečné jméno. „Pomozte mi je zvednout.“

Dívky mě postaví na nohy a Nick mi rychle upraví bundu tak, aby schoval černé skvrny na mém triku. Podlomí se mi kolena a já se těžce opřu o Faithinu hruď.

Aishin hlas přeskakuje, když promluví. „Neboj, jsme tady.“

„Omlouvám se,“ vypravím ze sebe.

„Neomlouvej se,“ řekne Faith. „V pohodě.“

„Andělé jsou pryč,“ oznámí Nick. Je tak blízko, že bych se o něj mohl opřít hlavou, kdybych chtěl. Chci. Jsem tak unavený. „Teď už jsi v bezpečí. Slibuju.“

V očích má úplně jiný pohled než dívky. Jako by našel něco, co před dávnými roky ztratil.

Jako bych byl poslední dílek nějaké děsivé skládačky.

KAPITOLA 4

ODMÍTNĚTE STRACH APOKRYTECTVÍ. NAJDĚTE SVŮJ ÚČEL ALÁSKU NA BOŽÍ CESTĚ – PŘIPOJTE SE KNĚMU VJEHO MILOSTI AKRÁČEJTE PO CESTĚ VĚČNÉHO ŽIVOTA. NAJDĚTE SPÁSU VJEHO PLÁNU!

– Náborový plakát Andělského hnutí

Co si pamatuju:

Aisha aFaith mě podpírají. Jedna se zeptá Nicka, jestli existuje šance, že jsem nakažený. Nick zavrtí hlavou, ikdyž má na rukávu šplíchanec potopní hniloby.

Sluncem spálený kluk drží vrukách hlavu bratra Hutche anožem mu řeže levé ucho. Stejnou věc provede iStevenovi, kolem kluka rozmáznutého po silnici ale projít nedokáže. Kosti zněj trčí jako pomníky.

Nick stojí mlčky vedle Milosti. Nakonec jí vyrve zub, vypáčí ho nožem. Jazykem si přejedu po vlastních špičácích auvažuju, jak dlouho potrvá, než moje vlastní ústa budou vypadat přesně takhle.

Stojíme pospolu, naprostí cizinci na bojišti, ajá mám skoro pocit, jako by všechny moje modlitby byly vyslyšeny, amen – ani na vteřinu tomu ale nevěřím.

j

Vzbudím se na podlaze. Aspoň tolik hned rozeznám: bolest za krkem akoberec, který nikdy není dost tlustý na to, aby zakryl beton vespod. Zabořím si obličej do paží azasténám.

„Konečně, známka života,“ řekne někdo vedle mě. „Jsi vzhůru?“

„Ne?“ řekne hlas. „Sakra, tak jo.“

Salvador mě obezřetně sleduje.

Musím přestat na tátu myslet. Atak řeknu: „Jsi trans?“

Salvador zamrká. „Uch.“

Rozhodnu se pro: „Už je to nějaký čas.“