Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

TJ Klune

Dům v blankytně modrém moři

Pod šeptajícími dveřmi

V životech loutek

Josh Lanyon

Případ mrtvého redaktora

Všechno, co napsala

Petra Kubašková

Ocelová křídla motýla

Ashley Herring Blake

Delila Greenová má všechny na háku

Astrid Parkerová má všechno v malíku

Lisa Henry & Sarah Honey

Liška ryšavá

RJ Sott

Každopádně láska

Copyright © 2020 by Lisa Henry and Sarah Honey

Cover © Stephanie Westerik

Translation © Alexandra Petáková

ISBN epub 978-80-7594-522-8 (FANTOM Print)

ISBN mobi 978-80-7594-523-5 (FANTOM Print)

ISBN epub 978-80-88636-05-2 (conQueer)

ISBN mobi 978-80-88636-06-9 (conQueer)

Poděkování

Děkujeme našim beta čtenářkám Kelly, Samanthě a Janni. Jste nejlepší!

Lidičkám ze Steter fandomu, co nás možná líp znají pod našimi fandomovými přezdívkami – tohle je i pro vás!

A Kat, která nás neúnavně povzbuzovala v průběhu celé téhle šílené jízdy.

Speciální poděkování patří Steph, která tuhle věc odstartovala náhodnou poznámkou o kulhajícím písaři se slabostí pro šály.

Kapitola 1

Loth si povzdechl a zachrastil řetězy svých okovů, ty však zůstaly tvrdohlavě zapuštěné do studené, kamenné zdi kobky v hradu Delacourt. Hrad Delacourt, stejně jako celý zbytek Delacourtu, byl naprostá díra. Loth tu sice strávil jen pár dní od chvíle, co vyklopýtal z lodi z Callieru, ale připadal si pro tohle zhodnocení víc než kvalifikovaný. Hlava mu třeštila buď kvůli tomu, kolik včera večer vypil piva, nebo protože s ním stráže při zatýkání nezacházely zrovna v rukavičkách. Nevzpomínal si na všechno úplně jasně, ale jeho oblíbený kabátec byl roztržený a byl si vcelku jistý, že ty fleky na kolenou nohavic už nikdy nevyčistí. Což by nebylo poprvé, ale Loth byl raději na kolenou dobrovolně, a ne proto, že ho banda grázlů v barvách koruny táhla zablácenými ulicemi. Probudit se v řetězech taky rozhodně nebyl jeho oblíbený způsob, jak zahájit den. Ne, pokud s tím předem nesouhlasil.

„Nejspíš se ptáte, jak jsem se dostal do téhle šlamastyky,“ pronesl hlasitě do okolního šera.

Hromada slámy na protější straně cely zašustila a vynořil se z ní špinavý obličej. „Neptal jsem se. Je mi to jedno.“

„S tebou nemluvím,“ oznámil Loth svému spoluvězni.

„A s kýmpak mluvíš?“ dožadoval se spoluvězeň, bradu vysunutou.

„Vedu monolog sám se sebou,“ řekl Loth. „Teda chtěl jsem, ale někdo tu ne a ne zavřít zobák.“

„Proč nezavřeš zobák ty?“

Loth si odfrknul. „A jak bych pak pronášel monolog? A teď pšššt.“ Odkašlal si. „Nejspíš se ptáte, jak jsem se dostal do téhle šlamastyky.“

„Neptám!“ zavrčel spoluvězeň. „Snažím se spát! Sklapni!“

„Když už jsi vzhůru,“ řekl Loth, „a úplně mimochodem, nevíš náhodou, jaké jsou v těhlech končinách tresty za kapsářství?“

„Doufám, že zahrnují vyříznutý jazyk.“

Loth zamručel. „To by byla hrozná ztráta. Pro můj jazyk by se truchlilo napříč zemí.“

„O tom silně pochybuju,“ odsekl spoluvězeň. „Zatím jsi neřekl nic podstatného.“

Loth se zakřenil. „Zlato, ne kvůli mluvení.“

V šeru se vykulily oči a pak opět zašustila sláma, jak se pod ni jeho spoluvězeň pokusil zahrabat. „Sklapni!“

Loth se opřel o zeď a uchechtl se. No, aspoň se má čím zabavit, když už tu trčí, ne? Jeho spoluvězeň – nenápadné, umouněné stvoření, které se podle všeho skládalo hlavně ze slámy – byl přesně ten typ upjatého parchanta, jakého je zábava trápit. Obzvlášť proto, že byli přikovaní k protějším stěnám a Loth už si ověřil, že na něj nedosáhne. Kdyby se na Lotha pokusil v záchvatu zuřivosti vrhnout, daleko by se nedostal. Loth se v životě velmi záhy naučil, že k vyřídilce, jako byla ta jeho, potřebuje také velmi silný pud sebezáchovy.

Ne že by byl slaměný panák naproti jakákoliv hrozba. Lothovi připomínal vzteklého hlodavce – třesoucí se uzlíček bezmocného vzteku, spíš zábavný než nebezpečný. Rozhodl se toho nebožáka trochu popíchnout, ať se aspoň pobaví. „Za co vlastně sedíš? Schválně, jestli to uhodnu.“

„Ne!“ odsekl ten špinavý spratek. „Jdi pryč!“

„No, rád bych, ale…“ Loth zachrastil řetězem. „Ale víš co? Zeptám se tě na tři otázky a pak budu mít tři pokusy. Když neuhádnu, za co sedíš, zůstanu celý zbytek dne zticha. Platí?“

Sláma se odhrnula a kluk – ne, mladík – si sedl. Byl starší, než si Loth původně myslel, vytáhlý a hubený, a rysy měl dost jemné na to, aby ho mohl pod vší tou špínou označit za hezkého, ale pořád to byl rozcuchaný špindíra. „Vážně sklapneš?“

„Rozhodně to zvážím.“

Kluk v zamyšlení mírně naklonil hlavu a jeho vlasy se v paprsku světla z mrňavého zamřížovaného okna rudě zaleskly. Jeho zrzavé vlasy byly světlejší než Lothovy, ale ty Lothovy byly spíš výsledkem barvení henou, a ne genů. Měl pěkné oči. Ve slunečním svitu zeleně zářily. Škoda, že to málo, s čím se dalo pracovat, kazil jeho zamračený výraz.

„Dobře, ale jen otázky na ano nebo ne.“

Zmetek jeden přidrzlý.

„To bych snad zvládnul.“ Loth si nemyslel, že by opravdu dokázal odhadnout, čím se ten kluk provinil, ale aspoň si patřičně užije, až se o to bude pokoušet. Zrzci se snadno červenají – na všech možných místech.

Loth se na kluka zahleděl, zamyšleně zabručel, a opravdu, už jen tíha jeho pohledu stačila k tomu, aby jeho oběti zrudly tváře.

„Hmmm,“ zapřemítal Loth nahlas, „pochybuju, že jsi šlapka, i když jsi na to hezký dost – zaplatil bych minimálně zlaťák.“

Mladíkovi spadla čelist, zrudnul až za ušima a vytřeštil oči; Loth si nebyl jistý, jestli studem, nebo pohoršením.

„Ne, beru to zpátky. S tak upjatou povahou bys musel platit ty mně, ne obráceně. Jsi frigidnější než koule ledovýho obra, co?“ Když to vypadalo, že mu chce spoluvězeň skočit do řeči, zvedl Loth prst. „A než se zeptáš, to nebyla otázka, ale úvaha, takže se to nepočítá.“

Kluk byl možná ledově chladný, ale pohled mu jen hořel.

„Hmm,“ zasyčel Loth na moment skrz zuby, „tak si říkám, jestli je v téhle části království zločinem být malý drzý hajzlík. Protože v tom případě by ti hrozil trest smrti. Ale vsadím se, že jde o něco mrzkého, co odpovídá tvému nízkému postavení. Jako krádež tuřínů nebo šukání koní.“

Mladík stiskl rty a Loth jasně viděl jeho vnitřní boj.

Boj, který mládežník nevyhnutelně prohrál, když Loth dodal: „Čistě ze zájmu, byl jsi šukající, nebo šukaný? Měl jsi nějaký postroj, nebo si s sebou nosíš stoličku? Poděl se, ten výškový rozdíl mě zajímá.“

„Jak se opovažuješ!“ vybuchl. „Jsem politický vězeň, ne – ne –“

„Milovník koní?“ Ale, to bylo zajímavé. Protože Loth nepochyboval o tom, že tahle otrhaná, ušmudlaná myška nebyla navzdory svému vzezření žádný venkovský balík. Možná tak vypadal, ale dikce ho prozradila. A na rozdíl od Lothovy ta jeho nejspíš nebyla předstíraná. „Tak politický? Jen povídej. Jsi levoboček vysoce postaveného úředníka? Nebo třeba špeh?“

„Ne a ne,“ řekl kluk a jeho vztek magicky zmizel. „To byly dvě otázky,“ odtušil samolibě. „Ještě jedna, a budeš muset mlčet.“

Možná nebyl tak natvrdlý, jak vypadal.

Loth se zazubil. Tohle rozhodně byla zábava a stejně neplánoval zmlknout bez ohledu na to, co předtím slíbil, takže se rozhodl přijít s nejabsurdnější věcí, co ho napadne, jen aby kluka viděl se zajíkat a prskat a ještě víc se červenat. „Vypadáš, že už tu jsi dlouho. A nemáš rysy prostého člověka. Navíc jsi na takový věchýtek dost panovačný. Tak si říkám, že by? Je možné, že bys, moje malá ponravo, byl ve skutečnosti dávno ztracený princ Tarquin Aguillonský, údajně uvězněný svým strýcem?“

Samozřejmě si dělal legraci. Navzdory drbům živeným idioty a bardy – což je vlastně totéž – by Loth vsadil celý obsah svého měšce (dva stříbrňáky a jeden utržený knoflík), že princ Tarquin nebyl ztracený, ale přesně tam, kde ho jeho strýc nechal – rozsekaného na několik kusů v neoznačeném hrobě. Taková je politika.

Kluk přimhouřil oči a vysunul čelist. „A co když jsem?“ zeptal se neústupně.

Loth zamyšleně zamručel. „Ne, rozhodně jsi koňopich.“

Kluk vztekle zaryčel a vrhnul se po Lothovi, přestože šlo o marné gesto. Okovy ho zastavily zhruba v půlce cely.

Ale měl by být vděčný, protože kdyby pořád seděl tam, kde před chvílí, rozdrtila by ho padající zeď, když se skrz ni prořítil ork.

Loth se rozkašlal a zamžoural skrz oblaka prachu. Tam, kde se dřív nacházela zeď, ležela hromada suti a na ní stál ork. Podle lidských měřítek byl velký a ošklivý – pro ostatní orky byl možná vysoce přitažlivý – a z dolní čelisti mu trčely dva zuby jako kly. Kromě pár chomáčků na hlavě byl skoro plešatý a stejně zelený jako dosti anemická rosnička.

„Hups,“ řekl hlasem, který hřměl jako bouře.

Vedle orka se vyšplhala druhá postava. Tohle byl člověk. Mladý muž širokých ramen a tak hrdinsky rozkročeného postoje, že to švy jeho nohavic muselo napínat k prasknutí, doplněných o podprůměrný porost na obličeji, který se až příliš snažil být frajerskou bradkou. Rozhlédl se po cele. „Tys ho rozmáčknul? Proto jsi řekl ‚hups‘?“

„Sou dva,“ odpověděl ork, což z něj činilo jednoho z nejchytřejších orků, jaké kdy Loth potkal.

Člověk se zahleděl na Lotha a jeho spoluvězně a spadla mu brada. „Jsou dva.“

„Však sem řek! Dva!“ Ork vypadal nadmíru potěšeně, že mu jeho záblesk matematické geniality někdo potvrdil.

„Ale tvrdili, že bude sám! Prý že máme zachránit toho zrzavého! Nikdo nemluvil o nějakém druhém!“

Loth netušil, co se děje, ale vycítil příležitost. „A také jsem byl,“ prohlásil. „Úplně sám až do včerejška, kdy mi sem přivedli tohohle špinavého nešťastníka. Jste tu kvůli mně, předpokládám?“

Jeho spoluvězeň se pokusil něco říct, ale nadechl se prachu a zakuckal se.

O chvíli později se na hromadu sutin vyškrábala třetí postava. „Co vám trvá tak dlouho?“

Trpaslík. Nebylo obvyklé, že by trpaslíci cestovali takhle daleko na jih. Většina z nich se radši držela v horách na severu, daleko od – jejich slovy – všech těch „lidských keců“. Loth jim to těžko mohl vyčítat. Na druhou stranu, jako jednomu z nejukecanějších lidí, co kdy kecali, mu dělalo problém nebrat si to osobně.

Trpaslík měl hustý hnědý plnovous až ke kolenům, o chlup tmavší než jeho vlasy. Podle copánků, do kterých byla část plnovousu zapletená, Loth soudil, že šlo možná o trpaslici, i když u trpaslíků se to někdy dalo poznat jen těžko a zeptat se bylo považováno za nezdvořilé – což byla pro Lotha těžce získaná zkušenost. Oči měla trpaslice podezřívavě přimhouřené, takže si je nešlo pořádně prohlédnout, ale kdyby si měl Loth tipnout jejich barvu, hádal by někde mezi „nedůvěřivá“ a „vražedná“.

„Sou dva,“ řekl ork hrdě a ukázal na Lotha a jeho spoluvězně.

„Tak popadni toho zrzavého a jdeme!“ zvolala trpaslice.

„Jenže oni jsou oba zrzaví,“ vysvětlil člověk. „Nevíme, který to je.“

Trpaslice si povzdychla. „A zeptali jste se jich třeba?“

„Ach!“ řekl člověk. Odkašlal si. „Přišli jsme zachránit ztraceného prince Tarquina. Jářku, který z vás to je?“

„Já, samozřejmě,“ řekl Loth, protože se mu líbilo, jak zní slovo „zachránit“.

Jeho spoluvězeň rozhořčeně zaskřehotal: „Jsem to já! Já jsem princ!“

„Jsou dva,“ zašeptal ork, oči jako dva talíře.

„Mého ušmudlaného spoluvězně si nevšímejte,“ přikázal Loth s gestem, o kterém doufal, že vypadá přibližně vznešeně. „Je to prosťáček. A také zarytý lhář a chlípník se slabostí pro hospodářská zvířata.“

„To nejsem!“

„Ach, přiznáváš tedy, že nejsi princ? Výtečně. Necháme tě tu. A nyní, nezmiňoval se někdo o záchraně?“

Ork se sešoural sutí a vytáhl řetězy vedoucí od Lothových okovů ze zdi tak snadno, jako by trhal nit.

„Báječné,“ řekl Loth a vyškrábal se na nohy. Smetl si prach z kabátce a naznačil směrem ke svému spoluvězni úklonu i s mávnutím ruky. „Ponravo, byl to zážitek.“

„Ale – to jsem já! Já jsem Tarquin! On je lhář!“ zaprotestoval Ponrava a zatáhl se za vlasy. „Vidíte? Rudé, jako měl můj otec.“

Člověk se zmateně zamračil.

Trpaslice si netrpělivě povzdechla a pak řekla: „Vemte je oba.“

„Ano!“ zvolal člověk. „Výborná rada, Ado, výborná. Rozhodl jsem, že bychom měli vzít s sebou oba!“

Trpaslice protočila oči a oddusala pryč. Loth se propletl sutinami a následoval ji.

Ork zamručel, pokrčil rameny, zvedl Ponravu, přehodil si ho přes rameno a vydal se za nimi.

Jejich útěk ze žaláře hradu Delacourt byl mnohem hladší, než by měl. Nesetkali se s vůbec žádným odporem, což byla podle Lothova názoru otřesně žalující výpověď o profesionalitě stráží. Když ho večer předtím zatýkali, takhle laxní tedy nebyli. Je pravda, že vybral kapsy ženě jejich velitele, tak si to možná vzali osobně.

Ale to už bylo všechno minulostí a Lotha teď víc znepokojovala jeho nesourodá záchranná výprava. Očividně si mysleli, že je princ, díky čemuž by mohli být nakloněni tomu, aby mu aspoň dali najíst, ale až přijde čas – pokud možno potom, co ho někdo nakrmí –, bude se s nimi muset rozloučit, než si uvědomí svou chybu. Ale rozhodl se, že to je problém pro Lotha budoucnosti. Loth současnosti si byl dobře vědom, že se možná dostal z cely, ale ještě nebyl úplně z obliga. Chtěl mít mezi sebou a strážemi pár stovek kilometrů, než se přestane ohlížet přes rameno.

Mezitím nasadil přibližně královský výraz a následoval své zachránce vstříc svobodě.

Trpaslice je vyvedla ven na dvůr, kde s několika koňmi čekal elf. Byl vysoký a štíhlý, s tmavými bujnými loknami. Jako všichni elfové byl oslnivě krásný, a taky se šklebil. Další věc, co byla u elfů standard.

„Byl tam? Trvalo vám to věčnost,“ zabrblal. „Stojím tu už tak dlouho, že smrdím jako kůň.“ Jeho tón měl nádech podrážděnosti, který Lotha přiměl, aby si ho pořádně prohlédl. Odhadem nevypadal na víc než dvě stě let – takže v elfích letech puberťák.

Loth odolal touze obrátit oči v sloup; darovanému zachránci na zuby nehleď. Místo toho řekl: „Omlouvám se za zdržení. Došlo tu k záměně identit. Mému spoluvězni přišlo zábavné tvrdit, že to on je princ. Byť mu stačí věnovat jediný pohled, aby bylo poznat, že lže.“

„Spoluvězeň?“ zeptal se elf, kterého to nevolky zaujalo. „Žádný spoluvězeň tam být neměl.“

„Dorazil teprve včera. Tohle,“ pokývl k němu hlavou Loth, „je Ponrava. Má zálibu v sexu s koňmi, tak bych ho od těch vašich držel dál. I když…“ Loth se teatrálně rozhlédl, „vypadá to, že s sebou nevzal svoji smilnicí stoličku, takže snad budete v bezpečí.“

„Nedělám… nic takového s koňmi,“ procedil Ponrava skrz zuby, pěsti zaťaté.

„Ne bez svojí stoličky,“ souhlasil Loth bezstarostně a poplácal ho po rameni. „Tak tedy, co kdybychom se od tohoto místa poněkud vzdálili, než přeci jen dorazí stráže prozkoumat ten povyk, co tropíme?“

„Ano, můj princi,“ prohlásil člověk s bradkou, oči při pohledu na Lotha rozzářené.

„Můj princ teda není,“ zamrmlal elf.

„Není?“ zeptal se ork.

„Elfové prince nemají,“ řekl elf a protočil oči. „Jsme kolektivističtí anarchisti.“

„A můj princ to je?“ zeptal se ork zvědavě.

Elf znovu protočil oči. „Ne, Dave! Je to člověk! Orkové lidi nenávidí!“

„No jo,“ přikývl Dave souhlasně. Jeho zuby – kly – se zaleskly. „Sem zapomněl.“

I když šlo o rozptýlení, Loth věděl, že je vždycky snazší lidi přemluvit, aby udělali, co po nich chcete, když o nich něco víte, a tak jim skočil do řeči: „Co jste vlastně přesně zač?“

Člověk se narovnal, jako by na tenhle moment čekal. „Jsme vaše družina zachránců, mylorde! Přišli jsme vás zachránit ze spárů tyranie!“

„Za což jsem neskonale vděčný. Ale myslel jsem tím, jak se jmenujete. Nemohu vám říkat Ork a Elf a Trpaslice a Člověk. Pak by celý tenhle podnik zněl víc než podezřele. Což jistě není,“ dodal rychle, když se na něj člověk dotčeně podíval.

„Sám jsi podezřelý,“ zamumlal si Ponrava pod vousy.

„Pšššt, můj malý hospodářský smilníku, teď mluví dospělí,“ odpověděl mu Loth, přestože byl sám přinejlepším tak o pět let starší než tenhle přidrzlý spratek.

„Co kdybychom si promluvili za jízdy, princi?“ navrhla trpaslice s rukama v bok. Loth zapřemítal, jestli jeho falešný titul zdůraznila proto, že věděla, že lže jak když tiskne, nebo protože se tu opravdu nechtěla potloukat a nechat se zavřít. Loth jí to nemohl vyčítat.

„Udělejme to tak,“ souhlasil. Bylo milé vědět, že aspoň někdo z nich má mozek.

Jelikož skupinka zachránců předpokládala, že z určené cely zachrání jen jednoho zrzavého vězně, vzali s sebou jen jednoho koně navíc, takže se Loth s Ponravou museli podělit. Ponrava seděl vzadu a znechuceně si na to stěžoval. Loth netušil, co se mu nelíbí. Jeden by měl považovat za štěstí, že se může takhle tisknout k Lothovu zadku a objímat ho kolem pasu. Tisíce lidí by za takové privilegium platily! Nejeden už i zaplatil.

Jak postupovali ulicemi Delacourtu a občas se ohlíželi, aby se ujistili, že je nikdo nepronásleduje, Loth se dozvěděl jména svých zachránců.

Člověk se jmenoval Scott. Tvrdil, že je skromný bývalý čeledín, ale Loth si nebyl jistý, jestli Scott ví, co slovo „skromný“ vůbec znamená, protože byl podle všecho přesvědčený, že se jako neurozený narodil jen omylem a správně měl být šlechtic. Strávil drahnou dobu úvahami o tom, kolik bardů bude už brzy zpívat o jeho hrdinských skutcích a kolik srdcí – a titulů – mu jeho eskapády vynesou.

Navzdory Scottově nadšenému žvanění o vlastní maličkosti se Lothovi podařilo zjistit i jména ostatních. Trpaslice byla Ada, což zaslechl už v žaláři, a ork byl Dave. Pubertální elf se jmenoval Calarian. Ada se k výpravě přidala, protože jí Scott slíbil, že jí vyplatí odměnu. Dave si zjevně nebyl úplně jistý, proč tu je a co se po něm chce. Calariana vyhodila máma z domu s tím, že má přestat hrát Lidské obydlí, vypadnout ven a najít si práci.

„Kam zmizela kolektivistická část kolektivistického anarchismu?“ zamumlal Ponrava.

„Já to slyšel!“ ušklíbl se Calarian. „Mám výjimečně dobrý sluch!“

„Jasně že jo. Tvoje uši vypadají jako netopýří,“ zamručel Loth.

„Končím!“ řekl Calarian. „Vracím se domů!“

„Nemůžeš odejít! Elf nám dodává úroveň, bude to znít dobře v baladách,“ trval na svém Scott. „Neohrožený vůdce a jeho statečná a bodrá družina zbojníků.“ Trhl sebou, když si Ada hlasitě odkašlala. „Tedy osob.“

Loth si osobně myslel, že „statečná“ už bylo přes čáru. „Bodrá“ bylo taky na hraně. Calarian fňukal, že mu slunce ničí pleť, Ada vypadala, že je připravená Scotta v libovolnou chvíli zabít (i když tak Scott podle všeho působil všeobecně na každého), a Dave kolísal mezi zmatením nad tím, proč tu vůbec je, a nadšením, že jsou dva a on to trefil.

A Ponrava? Ten vyloženě trucoval.

„Hele,“ řekl Loth a natočil hlavu tak, aby ho slyšel jen Ponrava, „vím, že sis chtěl hrát na prince, ale nech to na mně, jo? Z nás dvou na něj vypadám víc.“

Ponrava za ním pomalu bublal vzteky. „Vypadá to, že si jsi odporně jistý, že princ nejsem!“ zasyčel Lothovi do ucha.

Loth si odfrknul. „Jasně že jsem si jistý.“ Mávl rukou k prázdné ulici za nimi. „Moje milá Ponravo, jestli jsi princ, proč nás sakra nikdo nepronásleduje?“

Po zbytek cesty z města mu bylo odměnou Ponravovo mlčení.

Kapitola 2

Zachránci dorazili chvíli po rozbřesku, což Lothovi připadalo divné. Divné anepraktické, protože ikdyž ubytování vpodzemních kobkách stálo za starou belu, snídaně bývaly slušné aon svoji prošvihnul. „Mám hlad,“ zamrmlal.

Ponrava něco neurčitě zabručel; asi pořád nad něčím přemýšlel.

Loth ho nechal trucovat azaměřil se na aktuální problém – svoji chybějící snídani. „Scotte, kde se zastavíme?“

Scott sebou škubnul překvapením, že na něj někdo mluví. „Zastavíme?“

Byli už asi hodinu jízdy od města aneobjevily se žádné známky toho, že by je někdo pronásledoval, takže Lothovi jeho žádost nepřipadala nijak přehnaná.

„Na jídlo. Jsem královsky křehké dispozice. Jestli se brzo nenajím, mohl bych omdlít, ato by nás určitě zpomalilo.“

„Taky tě můžeme zabalit do rohože anechat tě tu,“ zamumlal Ponrava, protože byl protivná malá veš. Akdyž už byla řeč ovších…

„Anavíc věřím, že je můj mladý spolujezdec zablešený,“ oznámil Loth. „Od chvíle, co jsme vyjeli, sebou jen šije aškrábe se. Nejspíš něco chytil, když trávil čas se svými přáteli ze stodoly.“

„To teda nechytil! Jen mě všechno svědí od té slámy!“

„Hmmm. Tak nebo onak, myslím, že bychom se měli zastavil někde utekoucí vody aopláchnout ho. Amožná se najíst?“ Loth nebyl pitomec avěděl, kdo tomu tady bez ohledu na Scottovo předvádění doopravdy velí, takže poslední větu směřoval kAdě.

Stroze přikývla. „Máme jídlo ve voze. Nechali jsme ho uřeky.“

Scott si odkašlal. „Rozhodl jsem se,“ prohlásil, „že princ potřebuje něco pojíst. Vydáme se křece.“

Loth ucítil na šíji malinký závan vzduchu, jako by se Ponrava nechtěně zasmál.

„Prvotřídní vůdce,“ zašeptal Loth aodměnil ho další závan vzduchu hned nad místem, kde měl přehozený šál. Jeho spoluvězeň byl sice nesnesitelný, ale aspoň všímavý.

Zpomalili tempo asjeli zcesty směrem ke klikatící se řece.

Kmístu ubřehu, kde nechali za křovím ukrytý svůj vůz, to bylo už jen pár kilometrů. Itak byl Loth rád, když mohl sesednout aprotáhnout si bolavé svaly. Uběhlo už mnoho času od chvíle, kdy byl naposled na koni. Ve všech smyslech toho slova, ale momentálně byl jeho hlavní starostí hlad.

Znovu se zamyslel nad Delacourtem azatímco čekal, až mu někdo naservíruje snídani, přemítal, jak moudré je cokoliv přepadnout za svítání. Tak se tyhle věci prostě nedělaly. Anedělaly se tak proto, že to nebylo ani praktické, ani efektivní. Apřesto se zadařilo. Hloubavě se zahleděl na Scotta. „Ne že bych, jakožto princ, byl už někdy dřív zachraňován, ale zajímalo by mě, Scotte, proč jste si pro svůj útok vybrali tak časnou hodinu? Nepáchají se podobné věci obvykle pod rouškou noci?“

„Jo, Scotte, pověz princovi, proč ses tak rozhodnul,“ ozvala se Ada, zatímco se přehrabovala ve voze.

„Kvůli písním,“ zamumlal Scott.

„Cože? Co jsi říkal?“ přeptala se Ada, ruce založené na hrudi. Loth ji podezříval, že je to proto, aby neseskočila zvozu anestrčila Scotta do řeky.

„Říkal jsem, že proto, aby to vpísních znělo dramaticky,“ odkašlal si Scott. „‚Za rozbřesku našeho prince vysvobodil hrdina‘ zní mnohem působivěji než ‚odplížili se noční tmou‘. Abude se to vyjímat, protože ozáchranách za úsvitu skoro žádné hrdinské písně nejsou.“

„Protože je nikdo nepřežije,“ řekl Loth potichu Ponravovi. Ten zachmuřeně přikývl aLoth na moment pocítil vděk, že tu není žádný opravdový ztracený princ, protože jestli tohle byli jeho zachránci, situace byla pochmurná.

„Aco byl ten druhý důvod, Scotte?“ zeptala se Ada. „Ten důvod, kvůli kterému nám trvalo dvakrát tak dlouho, než jsme se vůbec dostali na místo?“

„Dostal jsem pokaženou mapu.“

Loth zvedl obočí. „Pardon?“

„Úplně nepřesnou. Nedalo se jí řídit.“

„Bylo na ní hodně slov,“ přitakal Dave. „Ašipek.“

Ponrava obrátil oči vsloup azačal se loudat křece. Loth střelil pohledem po Adě.

„Jo, ty šipky ukazovaly špatným směrem,“ upřesnil Scott.

„Chceš říct, žes ji držel vzhůru nohama,“ zamrmlala Ada.

Aha, takže obyčejná mapa zaskočila jedince podprůměrné inteligence. Což zřejmě naneštěstí znamenalo polovinu záchranné výpravy. Bylo trochu nelaskavé myslet si onich cokoliv špatného, když ho zachránili zkobek. Ale Loth měl stejně dojem, že za jejich úspěch mohla hlavně hloupá náhoda – přičemž „hloupá“ bylo klíčové slovo.

Loth si chvíli protahoval nohy azáda – jestli ho pobolívala záda, začínal už být trochu starý na to, aby strávil noc vpoutech, tedy aspoň bez stopky. Ne že by byl vyloženě starý. Jenom býval ráno trochu ztuhlejší, než když byl vpubertě, to je všechno. Vždyť měl sotva za sebou dospívání! To, co se mu začínalo dělat vkoutku očí, nebyly vrásky. Byly to jen známky vyzrálosti aLoth zapíchne každého, kdo by naznačil cokoliv jiného.

Stočil pohled kbřehu, kde stál těsně uvody Ponrava adost nepřitažlivě mžoural do slunce. Loth se kněmu připojil.

„Zasnil ses nad všemi těmi pěknými koňmi, Ponravo?“

„Trhni si,“ zamračil se Ponrava apoškrábal se na nose.

„No jo vlastně,“ vzpomněl si Loth, „máš vši. Dovol, ať ti pomůžu.“

Astím se Ponravovi opřel do zad astrčil ho do řeky.

Se zaskučením topící se kočky se Ponrava vynořil zvody, cákal kolem sebe aprskal. „Tohle bylo kurva za co?“

„Tak se se svým princem nemluví, Ponravo,“ řekl Loth, zatímco se Ponrava přebrodil rákosím avytáhl se na břeh.

A– ach – mokré hadry se na něj lepily jako druhá kůže aLothovi se nepříjemně zkroutil žaludek. Nedokázal ten pocit pojmenovat, protože si nebyl jistý, že ho kdy dřív cítil. Byl to soucit? Nebo dokonce lítost? Protože to tělo, které se před Lothový zrakem vylouplo, bylo hubené; až vyzáblé. Ponrava Lotha probodával pohledem, hrudník se mu zvedal aklesal, aLoth viděl, jak se mu mokrá halena lepí na každé jednotlivé žebro. Kyčle mu vyčnívaly jako staré mule. Po krku ana klíční kost mu stekla kapka vody – což byl pohled, který by Loth za normálních okolností ocenil – aLotha napadlo, že by Ponravu mohl do té prohlubně šťouchnout prstem azabořit tam celý jeho první článek.

Lothovi se obvykle nestávalo, že by neměl slov.

Ahlavně tomu nerozuměl. Strávil dost času vžalářích po celém království – vždycky šlo samozřejmě onedorozumění – anejhorší, co vnich zažil, byla připálená kaše aokoralý chleba. Vyloženě vyhladovět ho nikdy nenechali.

Ponrava si všiml, jak zírá, ašlehl po něm pohledem.

„Ale no tak,“ řekl Loth, „aspoň odplavaly ty vši, ne?“

„Jsi parchant,“ zavrčel Ponrava aodklátil se směrem, kde ostatní chystali snídani. Celou dobu zněj kapalo.

Loth využil chvíli, aby si odskočil do křoví ataky si opláchl ruce aobličej studenou vodou. Byla opravdu studená – vlastně ledová – ažaludek se mu sevřel oněco víc. Teď to spíš bylo, jako by se zauzloval. Anepomohlo ani to, když se připojil kostatním kousek výš po břehu aviděl, jak se Ponrava klepe zimou.

Vbřiše Lotha zašimral další pocit, který neznal. Byl si celkem jistý, že je to provinilost. Dvakrát jí nefandil.

Skoro proti své vůli došel blíž, sundal si plášť arozklepanému klukovi ho podal. „Obleč se, Ponravo, je mi zima, jen tě vidím.“ Když si Ponrava plášť nevzal ajen na Lotha zamračeně zíral, Loth pokrčil rameny aupustil ho na zem. „Posluž si. Ale varuju tě, že jestli skončíš nemocný, možná tě budeme muset zabalit do rohože anechat tě tu.“ Stím odkráčel aodolal nutkání se otočit akluka do pláště zachumlat – to by naznačovalo, že oněj má starost, což bylo směšné.

Scott ho následoval apodával mu talíř. „Snídani, mylorde princovská Výsosti?“ Očividně vůbec netušil, jak správně oslovovat šlechtice.

Loth si taky nebyl dvakrát jistý, což mu nebránilo, aby řekl: „Mylord bude stačit,“ než si smírným pokývnutím talíř vzal.

„Správně to má být ‚Vaše Výsosti‘.“

Loth trhnul hlavou dozadu azjistil, že na něj Ponrava podrážděně civí. Aspoň měl na sobě ten plášť aLoth se snažil předstírat, že ho to netěší. „Co ty otom víš, koňáku?“

Ponrava ho probodl pohledem. „Králové akrálovny jsou sice technicky pořád iprincové aprincezny, ale měli by být oslovováni ‚Vaše Veličenstvo‘ nebo ‚Vaše královské Veličenstvo‘. Pro ostatní je to ‚Vaše Výsosti‘. ‚Mylord‘ naznačuje nižší postavení avůči dědici trůnu by se nikdy používat neměl. Myslel jsem, že to víte, Vaše Výsosti.“

Chytrá zrůdička, pomyslel si Loth aokamžite svůj přešlap zamaskoval urážkou. „To se podívejme. Někdo se motal kolem královských stájí, co? Atajně poslouchal srukou na velkém koňském –“

„Sklapni!“ vyprskl Ponrava. „Ničemu nerozumíš!“

„Nemělo by to být ‚ničemu nerozumíte, Vaše Výsosti‘?“ zeptal se Loth hladce. Když viděl, jak kluk zatíná pěsti aklepe se vzteky, na zlomek vteřiny zaváhal, jestli nezašel příliš daleko, ale pak Ponrava svěsil ramena avšechna bojovnost zněj vyprchala.

Popadl svůj talíř, obrátil se kLothovi zády azačal jíst; vrhl se na svoje jídlo jako… no. Někdo vyhladovělý.

Vtu chvíli si Loth všiml, že má Ponrava na talíři naloženo mnohem méně než on sám. „Kde máš zbytek jídla?“ dožadoval se.

Odpověděla mu Ada. „Nepočítali jsme stím, že budeme krmit dva krky navíc. Víc toho není. AScott trval na tom, že jakožto šlechtic –“ přimhouřila na Lotha oči, „ – máš dostat nejvíc.“

Lothovi už se zase sevřel žaludek. Podíval se na své jídlo avduchu truchlil pro svou ztrátu. „Je tu až moc sýra. Mé královské dispozici to nedělá dobře,“ procedil skrz zuby, „ato uzené vypadá jako něco pro spodinu. Tohle nemůžu jíst.“

Vzal si krajíc chleba aplátek šunky (samozřejmě ten nejtlustší) azbytek položil vedle Ponravy. „Klidně si to můžeš vzít ty, nevypadáš, že bys byl vybíravý.“

Ponrava po něm znovu střelil pohledem apak se nad talířem nahrbil jako pes, který se bojí, že mu někdo sebere kost. Pořád se klepal aLothův svírající se žaludek stím odmítal přestat, což mu dost kazilo chuť kjídlu. Protočil oči aodmotal si zkrku svůj šál. „Na,“ řekl aupustil ho Ponravovi na rameno. „Až uschneš, chci ho zpátky. Snaž se ho neumazat.“

Ponrava šál okamžitě popadl mastnýma rukama aumazal ho. Loth otevřel pusu, aby začal protestovat, ale zase ji zavřel, když si všiml, jak rychle si kluk šál dvakrát, třikrát omotal kolem svého jak tužka tenkého krku. Skoro přeslechl zamumlané, příliš tiché „díky“.

Skoro.

„Nemáš zač,“ pronesl nahlas. „Co bych to byl za prince, kdybych se nestaral osvé poddané? Ioty nejubožejší grázlíky jako tady Ponrava?“

Ponrava vodpověď zasyčel jako vzteklá kočka aLoth si dovolil úsměv. Rýpání do téhle ušmudlané zrůdičky aspoň zahnalo ten ohavný asi-soucit, což bylo cílem celého cvičení. Kdyby se Loth začal cítit špatně jen proto, že někoho využil, kam by to vedlo? Ktomu, že by skončil bez práce – kapsáři si nebudovali úspěšné kariéry tím, že by se chovali jako slušní lidé.

Ponrava by stejně musel předstírat jen dost dlouho na to, aby Loth stihnul rychle zmizet vpřeplněných ulicích Callieru, aLoth si byl jistý, že dokonce ion si zvládne na pár minut zapamatovat, že se má narovnat atvářit se panovačně.

„Ne.“

Scott si odkašlal ařekl: „Ehm,“ načež se bezmocně podíval na Adu.

„Co je ti po tom?“