Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

TJ Klune

Dům v blankytně modrém moři

Pod šeptajícími dveřmi

V životech loutek

Josh Lanyon

Případ mrtvého redaktora

Všechno, co napsala

Petra Kubašková

Ocelová křídla motýla

Ashley Herring Blake

Delila Greenová má všechny na háku

Astrid Parkerová má všechno v malíku

Lisa Henry & Sarah Honey

Liška ryšavá

RJ Sott

Každopádně láska

Copyright © RJ Scott 2017

Cover © RJ Scott

Translation © Kateřina Niklová

ISBN epub 978-80-7594-524-2 (FANTOM Print)

ISBN mobi 978-80-7594-525-9 (FANTOM Print)

ISBN epub 978-80-88636-08-3 (conQueer)

ISBN mobi 978-80-88636-09-0 (conQueer)

Věnování

Becky Conditové, která miluje romance proto, že… i když se ve vztahu objeví překážky, každopádně zvítězí láska.

A jako vždy mojí rodině

Kapitola 1

Derek

„Na lince jedna máte naléhavý hovor, pane.“

Ale no tak. Kolikrát vás ještě musím prosit, abyste mi říkala Dereku?

Proč mi tady všichni pořád říkají pane? A co bylo tak naléhavého na telefonátu od mámy nebo od táty? Protože klient to rozhodně nebude. Telefonáty od klientů se přepojovaly týmovým lídrům nebo lidem, kteří věděli, co vlastně dělají. Mně volali jenom rodiče, oba s komentáři k rozličným stránkám mého života. Netušil jsem, proč s tím nepočkají, až budu doma, jedna moje část ale byla přesvědčená o tom, že mě prostě rádi ztrapňují v práci.

Proč ses ještě neoženil?

Když konečně převezmeš agenturu? Máš teď vlastní kancelář a stačí, když zapracuješ moje návrhy.

Potkala jsem moc milého hocha, kterého bych ti ráda představila.

Víš, že jsi dobrý, Dereku; stačí, když si osvojíš proces. Důvěřuj procesu.

Edith má syna… je doktor, víš…

„Budeme pokračovat po obědě.“ Vystrkal jsem šéfy oddělení z kanceláře, zavřel za nimi dveře a na chvíli se o ně opřel. Jen na několik vteřin, protože jsem nemohl nechat mámu čekat, přesto na dost dlouho, abych se soustředil a utřídil si své lži; nesměl jsem totiž poplést svůj příběh. Z horní zásuvky jsem vytáhl zápisník a otevřel ho na správné stránce.

„Mami,“ řekl jsem, jakmile jsem hovor přijal.

„Dereku, drahoušku, co práce?“ Její žoviální tón mě varoval, že se mi chystá říct něco, co se mi vůbec nebude líbit.

Rozhlédl jsem se po prázdné kanceláři a sterilním pracovním stole, krátce upřel pohled na stojan s návrhem křiklavě růžového sněhuláka v bílém blizardu a potřásl jsem hlavou. „Jde to skvěle,“ zalhal jsem. Práce nikdy nebyla skvělá, byla to prostě práce. Moje představy o tom, co jsem chtěl dělat, nebo jaké to bylo, když jsem tu byl na praxi, to všechno vylétlo oknem.

Býval jsem jedním z nich. S mladšími zaměstnanci jsem chodíval na pivo. Tomu ale byl konec. Jakmile jsem převzal tuhle kancelář, veškeré kamarádství vzalo za své.

Osamělost ve firmě čítající víc než dvě stě zaměstnanců opravdu existuje.

„Jsem tak ráda, že tě práce baví. Vím, že tátu to moc potěšilo, dokonce oprášil své golfové hole. Je hezké mít ho zase doma.“

Oprátka se stahuje.

„Bezva,“ řekl jsem, protože máma se odmlčela, abych mohl vzít náležitě na vědomí její nadšení z toho, že muž, se kterým strávila čtyřicet let ve svazku manželském, odchází na odpočinek.

„A teď, důvod proč ti volám. Pozval jsi Marcuse v neděli na večeři, jak jsem tě žádala?“

Žaludek se mi propadl. Proč se nemohla zeptat, jak se mi vede, zajímat se o něco víc než jenom o moji práci? Proč musela přejít rovnou k mému milenci a k tomu, že se s ním ještě pořád nepotkala? Od mámy to nebylo jenom jemné šťourání v mém milostném životě, chovala se spíš jako seržant na cvičišti a žádala jména, identifikační čísla a potenciál pro životní partnerství; podrobný seznam, ke kterému by měla přístup.

„Pozval, ale nevím, jestli nebude mít směnu,“ řekl jsem a vložil do hlasu odpovídající množství lítosti. Kdybych to přehnal, prokoukla by mě, a kdybych naopak projevil lítosti příliš málo, vypadalo by to, jako by mi to bylo jedno.

„Ale zeptal ses ho, že ano, drahoušku?“

„Ano,“ zalhal jsem.

Uměl jsem si představit mámin výraz. Určitě se kousala do jazyka a zoufale toužila říct něco o tom, že ona a táta se s Marcusem ještě nikdy nesetkali a jak můžu vědět, co je to za muže? A nebylo by lepší, kdybych si vzal Lea, syna jejich přátel, který byl doktor, nebo Johnnyho, který sice hrál v rockové kapele, ale aspoň byl při penězích a navíc z dobré rodiny?

To bylo všechno, co pro mě máma chtěla. Můj coming out nevedl k žádné roztržce. Rodičům jsem řekl pravdu, když mi bylo osmnáct a už jsem nedokázal dál snášet tlak, který se ve mně hromadil. Čekal jsem, že mě vydědí, nebo něco podobně divokého a dramatického, oni ale jenom změnili své plány.

Bylo jim jedno, že jsem gay; máma prostě ve svém dohazovačství přehodila výhybku a rozhodla se mi najít dokonalého muže. A legrace od té doby neskončila. Bylo mi devětadvacet, vedl jsem rodinnou firmu a neměl jsem manžela? Máma byla zděšená.

Každopádně nepotřebovali vědět, co je Marcus za muže.

Protože já jsem to věděl přesně.

Věděl jsem, že měří metr osmdesát osm, a je tak o trochu vyšší než já. Věděl jsem, že má hnědé oči a tmavé vlasy, v určitém světle s narudlými odstíny. Má bratra, nevídají se ale často, protože jeho bratr slouží u námořnictva. Jeho rodiče jsou v důchodu a žijí na Floridě, Marcuse a jeho bratra Adama si ale pořídili dost pozdě. Marcusovi je dvacet devět, stejně jako mně, dělí nás od sebe jenom několik měsíců, a je hasič. Jo, a taky je to dobrý a laskavý člověk, velice ohleduplný a nosí mě na rukou.

„To je škoda. A jak se vede Marcusovým koťatům?“ zeptala se máma. Donutil jsem se znovu soustředit na náš rozhovor. Máminým řečem bylo záhodno věnovat plnou pozornost; jinak člověk odkýval nejrůznější věci, kterými na něj zaútočila, zatímco byla jeho obrana v oslabení. Mám ji z celého srdce rád, umí ale být dost záludná.

Tak jsem se ocitl i v tomhle maléru s Marcusem.

„Mají se fajn.“

„Takže jim našel dobrý domov?“

„Rozhodně, poslední daroval ovdovělé babičce ve svém obytném bloku.“

„Ponožku? To tmavé?“

Koukl jsem do svých poznámek. „Ne, Ponožka skončila u jeho strýce, pamatuješ? Ta stará paní dostala Pavouka.“

„Ach, ano, ovšem. I když je mi pořád záhadou, jak může někdo pojmenovat kotě Pavouk.“

„Dům, kde Marcus ta koťata našel, byl prolezlý pavouky.“

„A stejně tak nechápu, jak může být vyhořelý dům plný pavouků.“

Do hajzlu. „Pavouci jsou houževnatí.“

„Tvrdil jsi, že ten dům strhli, drahoušku.“

Ztrácel jsem vůli žít. „No, možná byli ti pavouci venku. Mami, musím jít. Je tu Moira a potřebuje, abych schválil nový návrh na rozinky AbbaLister.“

„Jistě, drahoušku, jenom prosím řekni Marcusovi, že je kdykoli vítaný. Moc rádi bychom se s ním seznámili a říkali jsme si, že by bylo lepší udělat to doma.“

„Řeknu mu to. Vím, že se nemůže dočkat, až se s vámi setká.“

„Ach, to je dobře,“ řekla a já poznal, že jsem to podělal a nějak jsem jí nahrál rovnou na smeč. Nikdy jsem se nezmínil o tom, že by se s nimi Marcus chtěl sejít, protože by je to jenom ponouklo vzít věci do vlastní rukou. Moje nehorší obavy se potvrdily. „Víš, dostala jsem báječný nápad.“

Ach, Bože, co zas?

„Tvůj táta a já jedeme v pondělí do města; vyhraď si pro nás večeři, kterýkoli večer, nebo oběd, snídani, cokoli. Chci se s tím tvým mladíkem setkat, a pokud k tomu musí dojít v restauraci, budiž.“

„Nevím jistě…“

„Dereku, přece nemůže být zaneprázdněný každý večer i o každém obědě. Pro Kristovy rány, klidně si s ním zajdeme třeba jenom na kafe, pokud nebude mít čas jindy.“

Do prdele. Do prdele. A ještě jednou do prdele.

„Uvidím, co se dá dělat.“ Řekl jsem to lítostivě, abych v ní vyvolal dojem, že se aspoň pokusím schůzku s Marcusem zařídit, i když si myslím, že to nevyjde.

Ukončili jsme náš hovor a já jsem vrátil sluchátko zpátky do vidlice, přičemž jsem musel potlačit nutkání mrštit s ním o stěnu, sednout si ke stolu a rozbrečet se, nebo možná, což by bylo méně drastické, odstěhovat se do Montany a stát se kovbojem.

Tolik lží.

Žádná Moira tu nestála. Dveře byly pořád zavřené a já jsem lhal svojí mámě.

Žádná koťata neexistovala, vymyslel jsem si je, a pavouky taky. Pavouk mě napadl proto, že když jsem mluvil s mámou o Marcusovi a koťatech, přes poznámky mi zrovna cupital titěrný pavouček.

Zavřel jsem zápisník, ve kterém jsem měl uvedená jména pěti koťat i jejich rozličné povahové rysy.

Máma se chtěla sejít s Marcusem, na večeři, na obědě, kdykoli.

Což byl fakt velký malér.

Protože to byla další věc, kterou jsem si vymyslel.

On totiž neexistoval ani žádný Marcus.

Kapitola 2

Luke

Telefon zazvonil přesně šedesát sedm minut potom, co jsem vyšel zbanky. Věděl jsem to, protože vjedenáct dopoledne mi banka odmítla dát půjčku, kterou jsem potřeboval. Tím se vypařila moje poslední naděje ajá jsem se schovával ve svém autě smobilem vklíně.

Měl jsem zavolat sestře, povědět Saře, vjakém průseru jsme, zrovna teď jsem na to ale prostě neměl sílu. Potom mi zazvonil mobil ajá jsem okamžitě poznal Alanovo číslo. Byl mojí opravdu poslední nadějí, šmelinář, který slíbil, že pokud všechno ostatní selže, pomůže mi.

Alan nechodil kolem horké kaše. Hovořil tlumeně atrochu sozvěnou, jako by se krčil někde vkredenci. „Luku? Měl bych pro tebe schůzku.“

„Tyhle věci už nedělám.“

Vypomohl jsem mu dvakrát, vobou případech šlo onevinné věci, víckrát jsem to ale dělat nemínil. Když jsem nemohl mít svoji práci snů, tak jsem plánoval vrazit všechno do toho, abych vybudoval něco se svojí sestrou.

„Ať už jsi tady, tohle je perfektní, vyřeší to tvůj problém. Vím, že jsi říkal, že už nikdy víc, ale fakticky, hni zadkem. Hned. Teď.“

„Oco jde?“

„Openíze pro tebe. Hromady peněz,“ řekl.

„Ježíši, Alane.“

„Chceš ten bar, nebo ne?“

Když to podal takhle, opravdu jsem neměl moc na vybranou. Každopádně už stejně zavěsil. Nedal mi ani šanci odpovědět, asi předpokládal, že prostě udělám, co chtěl.

Anepletl se. Schůzka vbance dopadla mizerně aAlan vždycky věděl, kde sehnat peníze. Vždycky legálně, většinou ale dost spekulativně. Byl to chlap svelkými plány, které ovšem nikdy nedotáhl do konce; tedy až na poslední podnik, který provozoval tuším už třetím rokem abyl dost úspěšný na to, aby si vozil zadek vnejnovější audině.

Šlo ozcela legální eskortní servis. Tak mi to aspoň podal, ovšem sdouškou, že co dělají jeho klienti se svými společníky mimo jeho kancelář, do toho mu vůbec nic není.

Dvakrát jsem se mezi jeho lidi zařadil ijá. Jednou jsem se vydával za přítele mladé ženy, která potřebovala, aby ji brali vážně na nějaké konferenci ochemii. Ve světě, kterému dominovali muži, potřebovala validaci. Sex nebyl součástí dohody, což jsem jí dal jasně najevo, když jsme se sešli, abychom spolu celou věc probrali.

Tohle jsem totiž rozhodně dělat nemínil, nechat si platit za sex. Nepřicházelo vúvahu.

Pak tu byl chlap, který potřeboval, abych ho doprovodil na rozlučkový večírek, protože byl poslední zparty, kdo byl pořád single.

Ani tentokrát na sex nedošlo, ikdyž líbání na tanečním parketu bylo fajné. Chci říct, byl tam on, byl jsem tam já, hudba vyřvávala amy jsme se políbili.

Chtěl se znovu sejít. Odmítl jsem.

Peníze, které jsem vobou případech dostal, pro mě nic neznamenaly, prostě jsem prokazoval Alanovi laskavost, aby mohl rozjet podnik.

Jenomže teď, otři roky později, jsem peníze potřeboval.

Tolikrát mě zval, abych navštívil jeho novou kancelář, odkládal jsem to ale dlouhé měsíce, protože Alan dokázal vymámit zjalové krávy tele, jak by řekla moje sestra. Na vysoké se mě vjednom kuse snažil zatáhnout do svých příšerných plánů na rychlé zbohatnutí ajá jsem byl příliš velký srab, než abych mu vpůlce případů řekl ne. Teda, dokázal jsem odmítnout, když mě žádal smskou nebo mailem, ale tváří vtvář? Ani náhodou.

Důsledkem čehož byla ona dvě rande, se kterými jsem mu „vypomohl“.

Tentokrát jsem ale byl zoufalý atohle byla úplně jiná nabídka. Chtěl jsem bez přemýšlení odmítnout, jenomže pokud neseženu zbytek peněz, které jsem potřeboval, hrozilo, že přijdeme ovšechno, co jsme zatím do Halligans investovali. Bar se nacházel přímo na půl cesty mezi požární apolicejní stanicí, na ideálním místě, kde se komunita mohla scházet na drink, amoje rodina měla tak zatraceně blízko ktomu, aby ho postavila zpátky na nohy.

Zrovna teď by se mi jedno zAlanových rande fakt hodilo, ikdyž jsem pochyboval, že by někdo byl ochotný vysázet za něj dvacet tisíc babek.

Ale asi by bodlo cokoli.

Jeden zAlanových pošahaných plánů byl každopádně mojí poslední nadějí; jinak mi nezbyde než se vrátit kplánovacímu stolu azačít si hledat práci. Ato by znamenalo, že máma aségra budou muset vést bar samy.

Jenže kdo by chtěl přijmout zrovna mě? Někoho schromou nohou anočními můrami?

KAlanovi jsem to zvládl do pěti minut aasi vpůlce schodiště, po kterém jsem opatrně stoupal, jsem uslyšel zvýšené hlasy.

„Musíte mít někoho, kdo by víceméně odpovídal popisu; potřebuju ho dneska.“

„Ojednom člověku bych možná věděl, ale existuje iřada jiných agentur…“

„Jste moje poslední naděje, všechny ostatní legitimní možnosti už jsem vyčerpal. Do háje, to si snad myslíte, že jsem chtěl jít do firmy, co nabízí sexuální služby? Jsem fakt tak zoufalý.“

Trhl jsem sebou. Vypadalo to, že ten chlap neměl jenom předsudky, ale navíc byl inasraný. Alanovi podobné střety moc nešly, teda pokud se znich nemohl vykecat.

„My nenabízíme sexuální služby,“ vysvětlil Alan. Nelhal. Opravdu nenajímal lidi na sex. Alan se rozhodl založit agenturu, která by nabízela partnery pro konkrétní příležitosti. Všichni jsme mu tvrdili, že nemá šanci uspět, protože lidi budou chtít isex, ne? Vedl si ale celkem dobře, avzhledem ktomu, že svoji kancelář provozoval už třetím rokem, byla to nejdelší věc, ujaké kdy vydržel.

Po trochu vachrlatých začátcích se soustředil na zásobování lidí dočasnými partnery na různé akce, ato nejenom vNew Yorku; kčertu, ani ne jenom vAmerice, ale po celém světě.

Když ale kčemukoli přidáte slovíčko „gay“, spousta lidí si samozřejmě hned představí sex, očemž pravděpodobně mluvil itenhle chlápek.

„Viděl jsem vaše webovky,“ řekl druhý hlas rázně. „Dvě stě babek za noc avy mi budete tvrdit, že sex ktomu nepatří. Protože já sex nechci, takže klidně můžete snížit cenu.“

„Co se stane mezi vámi akýmkoli, kdo už není pod zákonem, do toho mi vůbec nic není, pane Hendersone,“ vysvětlil Alan. „Ale ne, podstatou mého podnikání je poskytnutí doprovodu apřátelské tváře na hektické akci.“

Zůstal jsem stát před kanceláří, protože jsem si nebyl jistý, jestli mám počkat, nebo jít dovnitř. Přesunul jsem se kousek doprava, abych mohl nakouknout přes čirý okraj mrazového skla ve dveřích. Doufal jsem, že zachytím Alanův pohled. Stál za stolem atvářil se, jako by chtěl být kdekoli jinde. Muž, který zoufale potřeboval něco, co mu Alan nemohl dát, byl otočený zády ke mně, všiml jsem si ale, že má pískově hnědé vlasy anení moc vysoký, tak metr osmdesát. Na sobě měl dlouhý kabát, jeho spodní lem ani mužovy boty jsem však neviděl.

Boty vám můžou očlověku hodně prozradit. Na svých partnerech mám nejradši ručně šité kovbojské, ale člověk si nemůže vybírat.

„Pane Hendersone, je mi to líto, právě teď vám ale nemůžeme pomoct.“

Pan Henderson se vreakci svalil do nejbližšího rohového křesla jako loutka, které přestřihli drátky, ajelikož křeslo bylo natočené mým směrem, mohl jsem si ho poprvé prohlédnout. Klasicky pohledný – to byl můj první odhad. Ostře řezané lícní kosti, plné rty, kvalitní oblečení. Působil jako pracháč, ale poraženecky se choulil aněco na něm ve mně vyvolávalo nutkání jít dovnitř aobejmout ho.

Ato má být sakra co?

Chvíli spolu tiše hovořili, Henderson však vrtěl hlavou atvářil se sklíčeně. Alan obešel stůl, sedl si na jeho kraj naproti klientovi apodíval se na hodinky. Když vzhlédl, všiml si mě.

Alan opět promluvil, jejich hlasy teď ale byly tišší aodezírat ze rtů jsem se nikdy nenaučil. Henderson něco řekl, pak vyskočil na nohy aobrátil se na podpatku ke dveřím. Do prdele, mluvili omně.

Alan mi pokynul, ať jdu dovnitř. Nemohl jsem jen tak prásknout do bot, rodiče mě přece jenom slušně vychovali. Henderson na mě civěl, jako bych byl oáza vpoušti.

Zvedl ruku aukázal na mě. „On. On je dokonalý.“

„Pardon?“ zeptal jsem se. Oslovil jsem spíše Alana než muže, který na mě ukazoval.

Alan si odkašlal. „Pan Henderson hledá metr osmdesát osm vysokého muže shnědýma očima, který by odpovídal profilu hasiče, aje ochotný zaplatit až třicet tisíc dolarů za čtyři schůzky vprůběhu čtyř týdnů. Navrhl jsem tebe.“

Otevřel jsem ústa, abych vysvětlil, proč tu jsem aže pro eskortní službu nepracuju, možná bych ipřidal, co doopravdy dělám, koutkem oka jsem ale zachytil, že Alan vrtí hlavou, proto jsem zmlkl.

Amoment, opravdu říkal třicet tisíc dolarů? Za co?

„Avy jste dokonalý,“ řekl pan Henderson. „Potřebuju ale, abyste se zavázal ke čtyřem schůzkám. Můžete to udělat? Potom bych se svámi samozřejmě rozešel, možná hned po té poslední, ale rozhodně ještě před Vánocemi. Jednalo by se ofiremní arodinné akce amusel byste si na sebe vzít něco lepšího. Máte něco lepšího?“ Změřil si mě od hlavy kpatě azamračil se.

Snažil jsem se vstřebat záplavu informací auvědomil jsem si, že to nezačíná dobře, protože na schůzku vbance jsem si vzal svůj nejlepší oblek. No, vlastně, abych byl upřímný, svůj jediný oblek. Neměl jsem peníze na drahé zbytečnosti, ato ani svyrovnáním, které mi právě přistálo na účtu. Potřeboval jsem jenom dalších dvacet tisíc, jenomže můj nejlepší oblek nepřesvědčil ani zástupce banky, ani počítač, do kterého všechno naťukal.

„Co je smým oblekem?“ zeptal jsem se pana Hendersona ve snaze vyrovnat naše pozice vtéhle konverzaci.

Nakrčil nos, ale nemyslím si, že nevraživě; prostě mě posuzoval podle nějakých neznámých standardů, kterých jsem neměl šanci dosáhnout. „Kde jste ho sebral? Vkonfekci uKohla?“

„Ne, vBurlingtonu.“ Sice to nevyznělo onic líp, ale, hej, byl to můj nejlepší oblek.

Pan Henderson lehce ohrnul horní ret, byl jsem ale zvyklý, že si omně lidi myslí ze všemožných důvodů to nejhorší, takže si tu hezkou tvářičku anadutost mohl strčit někam.

Alan si odkašlal. „Musím zopakovat, že pan Henderson hledá někoho na delší časové období aje připraven zaplatit třicet tisíc.“ Alan se na mě významně zadíval.

Atady to zase bylo, magická odměna třiceti tisíc dolarů. Můj zmatek nahradila zvrácená naděje.

„Fakticky?“ zeptal jsem se, protože… co prosím?

„Ach, můj Bože,“ vyštěkl Henderson. „Netvrdil jste, že je profesionál?“

Alan si odkašlal. „Vím, že jsi říkal, že už stím chceš praštit.“ Přímo mě vyzýval, ať zkusím něco namítnout. Já jsem ale mlčel, pořád napůl všoku zpředstavy, že bych si mohl během několika týdnů přijít na třicet tisíc. Henderson říkal, že by to bylo do Vánoc? To by šlo, kdybych dostal peníze předem, amohl tak zaplatit za práci, kterou bylo vbaru nutné dodělat hned teď. „Byl bych ale rád, kdybys zvážil tuhle poslední prácičku.“

„Jste gay, že jo?“ zeptal se potenciální klient.

Měl jsem na odpovědět? „Ano.“ Tohle chtěl očividně slyšet.

„Beru ho,“ řekl Henderson takovým zvláštním způsobem, jako by úplně nevnímal, co říká.