Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

vydává

TJ KLUNE

Dům v blankytně modrém moři

Pod šeptajícími dveřmi

V životech loutek

JOSH LANYON

Případ mrtvého redaktora

Všechno, co napsala

PETRA KUBAŠKOVÁ

Ocelová křídla motýla

ASHLEY HERRING BLAKE

Delila Greenová má všechny na háku

Astrid Parkerová má všechno v malíku

Copyright © 2023 Petra Kubašková

Cover © René Vaněk

ISBN epub 978-80-7594-510-5 (FANTOM Print)

ISBN mobi 978-80-7594-511-2 (FANTOM Print)

ISBN epub 978-80-88636-00-7 (conQueer)

ISBN mobi 978-80-88636-01-4 (conQueer)

Jsi-li motýl, létej s motýly.

Za rady děkuji Tomášovi Ch., Martinovi P., Alexandře P. a Renému V. Za podporu a pochopení děkuji celé své rodině.

Pod vrstvami pevné, těžko proniknutelné oceli je mé pravé já. Pod lesklým chladným kovem hrají něžné barvy, pokryté nejjemnějším prachem, který nesmíš setřít, protože by mě to zničilo. Co uděláš, jestli tě pustím dovnitř? Až poznáš, že nejsem, za co se vydávám, že to tvrdé, odolné brnění skrývá křehká motýlí křídla?

Prolog

DUBEN 1987

Bylo docela příjemné ráno, na polovinu dubna snad až překvapivě teplé, slunce bíle prostupovalo holými větvemi stromů a velká třešeň uprostřed hřiště už kvetla a lákala hejna včel.

Mohlo se z toho vyklubat docela pokojné dopoledne, kdyby se nebyla přihnala ta hrozná, nepochopitelná smršť. Jak jen lidé mohou být tak zlí, proč mají potřebu bezdůvodně ničit a jaký z toho mají užitek? A ještě takhle bláznivě.

Starý hlídač na tuhle událost jaktěživ nezapomene. Jediné štěstí bylo, že zdejší svěřenci – ty velké děti, které nikdy nedospějí – už odešli na pravidelnou ranní procházku.

Nepochopitelnost a absurdita celé té věci mu bude vrtat hlavou ještě po letech.

Ze všeho nejdřív ale přišla ta žena ve vínovém kostýmku se sukní těsně pod kolena. Určitě přijela autobusem, nikde totiž nezaparkoval žádný vůz a navíc bylo chvíli po deváté, a v tu dobu přijíždí autobus z města.

Hlídač se v lidech poměrně vyznal, za tu dobu, co tu pracoval, se tady totiž vystřídaly celé zástupy lidí, bohatých, průměrných i těch hůře zaopatřených, a tahle paní zcela určitě patřila mezi ty průměrné a chtěla zapůsobit dojmem slušné a seriózní dámy. Jenže látka kostýmu, na kterou se chytilo každé smítko, lodičky s trochu okopanou špičkou a roztřepenými podpatky a nepříliš reprezentativní bižuterie prozrazovaly, že jestli chtěla udělat dojem, je tohle to nejlepší, co doma našla. Taky si před odchodem z domova pečlivě natužila vlasy lakem a upravila nehty.

Co však hlídače zaujalo nejvíce, byly její oči, vlídné, ale utrápené, a taky si všiml, že rozpačitě klopí víčka.

A bylo také velké štěstí, že tam zrovna toho dne zavítala, protože mohl odpřisáhnout, že měl celou dobu oči na stopkách. Kdyby ne, musel by si myslet, že je už opravdu starý, senilní blázen.

Než ta paní došla až k jeho budce u vstupní brány a pozdravila ho, nervózně a trochu ustaraně se rozhlédla, jako by nechtěla, aby ji tu někdo viděl. „Dobrý den. Prosím vás, potkala jsem… Viděla jsem zdejší… Pacienty.“

„Svěřence,“ opravil ji hlídač s vlídným úsměvem. „Někoho hledáte?“

Žena se zhluboka nadechla, zřejmě aby si dodala sílu. „Ne. Chtěla jsem se vás zeptat, než půjdu dovnitř: jak se jim tu daří? Mohl byste mi to říct, ale upřímně, prosím?“

Hlídač si sundal z nosu brýle, bez kterých už se neobešel, jestli si chtěl v práci vyluštit aspoň křížovku nebo něco zapsat do knihy příchodů a odchodů. „A nejste vy nějaká kontrola? Víte, odněkud shora,“ řekl žertem, ale jen napůl.

Dáma okamžitě zrudla. V té chvíli si byl hlídač skálopevně jist, že o kontrolu nejde.

„To ne, já… nejsem kontrola.“

„A nechcete se raději přeptat přímo uvnitř?“ nabídl hlídač.

Dáma okamžitě zakroutila hlavou a hlídač si všiml, že se jí přitom silně zlakované vlasy ani nepohnuly, přestože foukal lehký větřík.

„Ne, nebo… Jestli dovolíte, nejdřív bych se na to zeptala vás.“

„Vy máte doma někoho, koho byste sem potřebovala ubytovat?“ Schválně neřekl „umístit“. To slovo totiž zavání nepříjemnou výčitkou, že jste sem přišli uplacírovat nějakou věc, odložit ji tady, jako by byla neživá a bez duše.

„No, víte… Je to tak hrozně trapné.“ Vytáhla modrý látkový kostkovaný kapesník a hlučně se vysmrkala. „Dívala jsem se na ty… svěřence. Na ty lidi, co tu bydlí. Oni nosí pořád jenom tohle oblečení?“ Žmoulala ten posmrkaný kapesník v ruce.

Hlídačovi začínalo svítat. Paninka má obavu, že její mentálně postižené dítě bude chodit v hadrech nebo že mu tady nedají jíst. Nebo že mu na noc hodí na přikrytí jenom starou děravou deku. I když… jak se na ni tak díval, asi nepůjde o dítě, na to ta dáma vypadala přece jen trochu moc mladě. „Žádný strachy, madam,“ usmál se na ni znovu, „ony ty jejich tepláky nejsou zrovna módní přehlídka, ale pro ně je to pohodlný. Ty bílý haleny jim převlíkají každej den, maj se tady jako v bavlnce, to mi věřte, a to říkám, jako že už si nemyslím, že jste kontrola.“

Žena schovala kapesník zpátky do kabelky. „No a… Jak jsou vlastně staří? Nějak jsem to od pohledu nemohla poznat.“

Hlídač pokrčil rameny. „Tak různě. Ale můžou sem jenom dospělý.“

„A dvacetileté? Ty sem taky berou?“ vyhrkla najednou s nadějí v hlase.

Konečně se někam dostáváme, pomyslel si hlídač. „Dvacetileté také, paní. Dvacet – to už je dospělý. Chcete se jít podívat, jak to uvnitř vypadá? Paní uklízečka zrovna smejčí chodbu, protože svěřenci jsou venku na procházce. Chodí takhle každý den, tedy pokud neprší.“

„Chodí na pravidelné procházky?“ vydechla ta dáma, jako by čekala, že tu drží postižené v kleci.

„Jistě, pak následuje lehká práce na zahradě, a protože se mají čile k dílu, tak za odměnu i hry. Zrovinka teď je potřeba uhrabat záhonky a přesadit sazenice. Starají se o zahradu sami, to byste koukala, jak jsou potom pyšný, když jim to vykvete nebo když si sklidí vlastní mrkev a jabka! A pak i vaří. Vedou je tady k tomu, aby se o sebe dokázali postarat, víte? Je to dobrý místo, vybrala jste dobře. Některý z nich se pak dokážou osamostatnit. Tak chcete se jít podívat dovnitř?“

Dáma se otočila k hlavnímu vchodu a chvíli upřeně zírala na dveře.

„Myslíte? Mám tam jít?“

Ptala se ho, jako by byl starý známý nebo nějaký důvěryhodný strýc, ke kterému si přijde pro radu, když je s rozumem v koncích.

„Tím nic nezkazíte. Paní ředitelka je v kanceláři, a nemusíte se k ničemu zavazovat nebo tam něco podepisovat.“

Dáma slušně poděkovala, nahlásila mu svoje jméno, on si ho zapsal do knihy návštěv a paní se prozatím rozloučila.

Co se dělo potom, to si nedokázal nikdy vysvětlit. Později ho osočovali a obviňovali, že je tam platný jako mrtvému zimník, když si nevšiml tří žen, převlečených za kovboje.

Taková hloupost, kostým kovbojek, kdo to kdy slyšel? Hlídač do té doby ani nepotkal ženskou – ani chlapa, když na to přijde! – která by na sobě měla světlý klobouk s krempou ohnutou po stranách vzhůru, přes ústa barevný šátek jako nějaký lupič, co na Divokém Západě přepadává dostavníky, u pasu široký kožený pás a na nohou špičaté kovbojské boty, dokonce i ostruhy tam byly, toho si v tom šíleném zmatku ještě stihl všimnout.

Takový nesmysl. Vyčítali mu pak, že určitě usnul, že klimbnul a někdo mu prošel branou bez jeho vědomí, on ale věděl zcela určitě, že se celou tu dobu díval za dámou v laciném vínovém kostýmku se sukní pod kolena, protože byl zvědav, s jakou se vrátí a jak pořídí. A že těsně za ní určitě, v žádném případě nikdo další neproklouzl.

Ještě po letech si bude pamatovat docela přesně, že ta paní na zlomek vteřiny zaváhala, než zazvonila na zvonek, potom krátce hovořila do reproduktoru vedle zvonku, a nakonec, když ji někdo – zřejmě zástupkyně ředitelky – vpustil, vešla dovnitř.

A pár vteřin nato to začalo, jako když někdo otočí vypínačem a úplně běžné dopoledne se promění v noční můru.

Ty rány a křik se ozývaly nanejvýš pár vteřin, když hlídač vystrčil hlavu ze své budky, aby se přesvědčil, jestli se mu to jenom nezdá, a pak, nejrychleji, jak mohl – krok měl ještě čiperný! – vyrazil k hlavní budově.

Jak běžel, zděšené výkřiky sílily, přidalo se tříštění skla, hlídač rozeznával i rámus nábytku, jako by někdo porážel židle a převrhával stoly. Hlídač natahoval staré nohy, co mu síly stačily, srdce mu bušilo jako splašený zvon a hlavou se mu rojilo hejno myšlenek, z nichž převládala jediná: tohle přece nemohla způsobit ta křehká paní, co právě vešla dovnitř.

Konečně byl u dveří, ale jak sahal po mosazné kouli, došlo mu, že v tom zmateném kalupu zapomněl klíče ve své strážní budce. Dveře neměly zvenku kliku a nešly jen tak otevřít. Přesto zkusil chytit za kouli, chvíli s ní proti vší logice lomcoval, pak do dveří vztekle kopl. S vědomím, že je to marná snaha, narazil ramenem vší silou do bytelného dřeva, kdyby náhodou povolily. Bylo by to pořád rychlejší než vracet se až k budce. Zkusil to jednou… nic. Podruhé a silněji. Od ramenního kloubu až po konečky prstů mu zadrnčela bolest tak hrozná, že si div necvrnknul do kalhot, nebo možná i ano, ale bylo to poslední, co ho teď trápilo. S těmi zatracenými dveřmi nehne.

Zevnitř se ozvalo zaječení: „Proboha!“ Neomylně v něm poznal hlas hlavní ošetřovatelky.

Držel se pravou rukou za levé rameno, které si snad musel tou prudkou ranou vykloubit, a spěchal k nejbližšímu oknu, které bylo naštěstí jen pár kroků daleko, ale zato zamřížované.

Co uviděl, byl neskutečný, absurdní a při sebelepší vůli nevysvětlitelný výjev. Na hlavní chodbě byla totální spoušť, jako by se tudy prohnal uragán. V uších cítil divný tlak, na jaký si pamatoval ze své jediné cesty letadlem, kterou absolvoval před několika lety.

Na zemi se válely rozbité květináče, židle pro návštěvy byly rozházené kolem, stolky převrácené, a kusy potrhaných zelených pokojových květin se vznášely ve vzduchu, rotovaly v divném tubusu, jako by na ně nepůsobila zemská přitažlivost, jako by se snad v chodbě strhlo malé a slabé tornádo, které unese stonky a listy, ale už ne židle nebo květináče.

A pod jedním z těch stolů viděl vínový kostým a jednu nohu v lodičce. Kristova noho, snad není mrtvá?

O kus dál se u zdi na podlaze krčila uklízečka a před obličejem si držela kbelík jako jedinou ochranu, kterou měla v té chvíli po ruce. O kus dál volala ředitelka o pomoc a pár kroků před ní stála hlavní ošetřovatelka a držela před sebou židli jako štít, z nějž trčely čtyři kovové nohy.

Starý hlídač neměl čas přemýšlet, potřeboval se dostat dovnitř, ale na to musí, hlava děravá, zpátky do budky.

„Paní ředitelko,“ volal, „paní ředitelko, paní hlavní! Vydržte!“

Odpovědí mu však byly jen polekané výkřiky a sténání.

A pak je uviděl. Tři ženy, oblečené jako kovbojové, jako vystřižené z amerického westernu. Desperádky? Lupičky? V roce devatenáct set osmdesát sedm tady, v zapadákově na severu Čech?

Co bylo ale na celé věci nejméně pochopitelné, byl způsob, jakým se pohybovaly. Točily se, jako by celé to vzdušné tornádo uváděly do pohybu, a pak už hlídač stihl na poslední chvíli uskočit, protože obrovský tlak, který mu celou tu dobu dotíral na ušní bubínky, vysklil okno a tisíce malých, ostrých střepů se rozletěly ven.

Hlídač pustil bolavé rameno a v šoku dopadl na zadek.

Tornádo na chodbě utichlo. Sténající ženské hlasy naopak zesílily.

Tohle bylo přepadení? A co chtěly ty ženy ukrást?

„Pane Hamáčku?! Jste tam?“ Zoufalý hlas ředitelky.

„Už letím!“

Hlídač s námahou vstal a začal se belhat zpátky k budce, protože si při pádu na zadnici pořádně narazil kyčel.

V budce hledal klepající se rukou klíče od hlavní budovy, přestože dobře věděl, na kterém háčku visí, ale najednou jako by se všechny háčky a nápisy pod nimi ztratily v mlze, a když měl konečně v ruce správný kroužek, pajdavým krokem se vracel k budově.

Ředitelka ale otevřela dřív, byla rozcuchaná, vyděšená a vytřeštěnýma očima těkala kolem sebe.

„Kde jsou?“ vyhrkla.

Hlídač se zastavil a začal se rozhlížet. „Už nejsou uvnitř?“ zeptal se překvapeně.

„No to si snad ze mě děláte legraci!“ vyjekla ředitelka. „Kam se poděly?! Musely proběhnout kolem vás, jestli utekly!“

Hlídačovi se roztřásla brada.

Ředitelka se otočila do chodby k hlavní ošetřovatelce. „Zavolej bezpečnost. Honem!“

Hlavní ošetřovatelka položila na zem židli, kterou stále držela před tělem, a celá vyjevená a rozklepaná se vydala do ředitelčiny kanceláře.

O kus dál začala zpod stolu vylézat ta paní ve vínovém kostýmku a na čele už jí nabíhala boule. Zůstala sedět na zemi a vyjeveně si sahala na čelo.

„Jste v pořádku?“ přispěchala k ní ředitelka a sklonila se k ní.

Žena neodpovídala. Když konečně zvedla oči k ředitelce, vyjeveně se zeptala: „Co to bylo?“

„Ony nepřišly s vámi?“ zeptala se ředitelka ostře.

Žena zakroutila hlavou. „Najednou… najednou tu prostě byly. Myslela jsem, že přišly odněkud z té chodby, nevyznám se tady, víte…“

Ředitelka se napřímila a obrátila se k hlídači. „Proč jste sem pustil takové maškarády, pane Hamáčku? Copak to vám připadá normální? Od čeho tam sedíte?“

Hlídač se rozčarovaně díval hned vpravo, hned vlevo, a nemohl uvěřit té spoušti. „Já jsem je sem nepustil.“

„Tak co jste dělal? Spal? Nebo chcete říct, že sem vlezly větrací šachtou? V oknech jsou mříže a dveře byly zavřené!“

Ředitelka se znechuceným mlasknutím zakroutila hlavou a ještě jednou se sklonila k ženě. „Bolí vás ta hlava? Nemotá se vám? Nemáte před očima mlhu nebo nevidíte dvojitě?“

Žena zakroutila hlavou. „Myslím… že to bude asi dobré. Jenom se na mě převrhl květináč, tamhleten malý, když jsem se schovávala pod stůl.“

„Musíme ven,“ řekla rázně ředitelka. „Musíme je najít, než přijede bezpečnost. Proč tak kulháte, Hamáčku? No to je jedno, pojďte, třeba si kulhejte, když jste je sem pustil.“

Starý hlídač nemohl vysvětlit – ředitelce ani sobě – že jediný, koho sem pustil, byla ta paní v kostýmku, a že dovnitř vešla rozhodně sama, protože se za ní díval, zatímco tři kovbojky nevyšly ven ani dveřmi, ani zamřížovanými okny, i když… i když mohly, když byl zády k budově a pomalu se belhal zpátky do budky, ale hlavní branou utéct nemohly. Kam by se ale poděly? Musely by leda přelézt plot v zahradě, a ten je vysoký a nahoře je ostnatý drát, nejen kvůli svěřencům, ale taky kvůli nezvaným návštěvám.

Prohledali celou zahradu, pak i okolí, potom přijela bezpečnost, vyptávali se jich na všechno možné a všichni naznačovali starému hlídači, že určitě usnul, že si určitě dával v budce dvacet a ony mu proklouzly pod nosem.

A protože kovbojky nic neodnesly a nikoho vážně nezranily – tedy kromě té boule na hlavě paní v kostýmku – uzavřelo se to jako výtržnictví, motiv i pachatelky zůstaly neznámé, případ se odložil a nakonec promlčel. Starý hlídač dostal výpověď pro nekompetentnost a zanedbání povinností, na jeho místo byl najat mladší, a paní v kostýmku už potom nikdy nepřišla.

Jsi-li motýl, létej s motýly. Nenajdeš-li žádné motýly, můžeš létat sám. Nesneseš-li osamělost, můžeš létat s vážkami. Pak ale budeš žít v neustálém strachu. Nakonec tě lapí pavučina vlastních nejistot a obav, jejíž vlákna jsou pevná a lepivá a jen tak tě nepustí. Abys vyvázl, musíš mít křídla z oceli.

~ Kaira ~

Kapitola 1

SOUČASNOST, KRYŠTOF

PĚT DNÍ DO PREMIÉRY

Je suis sale sans toi.

Bez tebe jsem špinavý.

„Kryštofe, počkej!“ zavolala na mě Jovanka shora.

Zastavil jsem se na posledním schodu, který mi ještě zbýval do přízemí, a zvedl jsem hlavu. „Ano?“

Mladá herečka se nahnula přes zábradlí nad zadním schodištěm, až se jí prameny dlouhých, hustých vlasů svezly z ramen a houpaly se teď vysoko nade mnou.

Ženské vlasy obdivuju tak, jako třeba v galerii obdivujete zdařilou zarámovanou malbu, ale tím to končí. Obrazů v galeriích se člověk taky nedotýká, jen je se zájmem pozoruje.

Jovanka naléhavě zamávala pravou rukou. „Vydrž chviličku! Pospícháš?“

Vlastně ne. Původně jsem pospíchat chtěl, abych se ve dveřích nepotkal se Šimonem, ale ten odešel mezi prvními. Co mohla chtít? Problémy s rekvizitami a poslední úpravy jejího kostýmu jsme probrali nahoře.

Že bych si tam něco zapomněl? Prohmatal jsem kapsy u bundy. Mobil, klíče, peněženka. Nic nechybělo, a tak jsem vrazil ruce do kapes džínů. Občas to tak dělám, když jsem nervózní a nevím, co s rukama. Na chlapa, co před zbytkem světa v poslední době předstírá sebevědomě uvolněnou, dandyovskou náladu, jsem nervózní až nepříjemně často.

„Nijak zvlášť,“ zvolal jsem. „Potřebuješ něco?“

„Vydrž,“ řekla, na chvíli mi zmizela z očí a něčím rachotila nahoře u dveří, než je zabouchla a zamkla. Hned nato se vydala dolů po schodišti, které v zánovní, moderní budově ještě nestihlo ani oprýskat, a cestou si zapínala knoflíky pěkně střiženého béžového trenčkotu. Její podpatky vyťukávaly schodů pravidelný takt, který se rozléhal ztichlou budovou.

Malá moderní budova tu stojí dost krátce a mnozí zdejšímu divadelnímu klubu předpovídali krátkou a nepříliš růžovou budoucnost. Navzdory škarohlídům se mu ale dařilo v rámci možností dobře, i když to na začátku stálo trochu přemlouvání veřejnosti, aby se sem naučila chodit, a ještě teď se vedení divadla muselo pěkně ohánět.

Jovančiny podpatky doklapaly až ke mně a mladá divadelní herečka se rozzářila úsměvem, z něhož dýchalo něco mezi starostlivostí a zvědavostí. V solar plexu jsem ucítil známou tíseň, která velela: bojuj, nebo uteč, ačkoli jsem zatím nedokázal přesně určit proč. Teď už ale bylo téměř jisté, že jsem si tam nahoře nic nezapomněl.

Stanula přede mnou. „Jenom jsem se tě chtěla zeptat, jestli jsi v pohodě,“ řekla pečovatelským tónem zdravotní sestry, která se ptá, jestli vám už klesla teplota pod třicet sedm.

Počkat – že by moje důsledně udržovaná fasáda měla někde praskliny?

Zaváhal jsem a přibližně vteřinu jsem rozmýšlel, o čem mluví: jestli o mém soukromém životě, o kterém neměla teoreticky nic vědět, nebo o dnešní hlavní zkoušce, na které se podělalo snad všechno, co mohlo. Což ovšem může být předzvěstí velmi zdařilé premiéry… nebo naopak scénář temné budoucnosti, načrtnutý prozatím jen nanečisto.

Pokrčil jsem rameny. „Asi jo,“ zalhal jsem. „Ale to víš, nervy pracujou. A co ty a tvoje dojmy z první hlavní?“

Pokrčila rameny. „No, mohlo to být lepší… Ale co už. Neházím flintu do žita. Tfuj fuj,“ naoko poplivala svůj rukáv. „Ale myslela jsem něco jinýho.“

„Jinýho?“

„No, však víš, některý… bolavý věci, co se nesnadno říkaj.“

Ta holka něco tuší. Existovala jen velmi malá hrstka lidí, která jí mohla říct, co bylo a už není mezi mnou a jistým výtvarníkem kostýmů, zatím jsem ale mezi potencionálními adepty neměl jistého favorita.

Když jsem mlčel, kousla se do rtu a trochu rozpačitě řekla: „Já jenom… Manuel mi říkal… Zkrátka že jsi teď po večerech hodně sám a že to nemáš lehký. Takhle pár dní před premiérou to není nic moc dobrýho. Prý bys možná potřeboval trochu rozveselit.“

Rozveselit? Aha, takže to byl Manuel. Ta sketa. Jasně jsem mu říkal, že mi je poslední dny totálně na hovno, že se svěřuju jenom jemu, že svoje osobní strasti nechci nikde ventilovat, že potřebuju trochu času, abych se dal zase dohromady. A taky že chci bejt sám a kromě zkoušek nechci s nikým mluvit.

Měl jsem to vzít z gruntu a nesvěřovat se ani jemu. Teď pověřil milou, obětavou Jovanku, která ostatním nosí čaj a aspirin, když někoho z nich bolí hlava – což se stává prakticky pořád –, aby mě vyvedla z chmur.

Koukal jsem na ni jako puk před brankou a přemýšlel, jestli se mám nechat trefit hokejkou. Dívka si moje mlčení vyložila po svém a její obličej začal rudnout. „Hele, Kryštofe, byl to jenom návrh. A ujišťuju tě, že neznám původce tvých srdečních trablů a nic mi do toho není. Každej máme nárok na soukromí, ne? Jestli ti to nějak vadí…“

Pár vteřin jsem se ukájel představou, jak do Manuelova kafe vnořuji vrchovatou lžičku soli a pomalu míchám, ale pak jsem to denní snění nechal na později a přinutil jsem se k úsměvu.

„Ale ne, jenom… Překvapila jsi mě, to je všechno. Myslel jsem, že chceš probírat představení nebo scénář nebo tak.“ Scénář, který mě režisér donutil tolikrát přepsat.

Viditelně si oddychla. „Tomu se nebráním. Ale vážně jsem myslela, že bychom si mohli jen tak nezávazně popovídat, přijít na jiný myšlenky. Jako kamarádi. Dáš mi košem?“

„To víš, že ne,“ řekl jsem do značné míry proti své vůli, ze všeho nejvíc se mi totiž chtělo zalézt doma pod koberec a zase do zítra se schovat před zbytkem světa. Jenže občas platí, že když se ti do něčeho šíleně nechce, je to přesně to, co musíš udělat. Tak to samozřejmě říká Manuel. On toho vůbec hodně napovídá. „Kam vyrazíme?“

„Co třeba do Praženýho zrna?“ navrhla Jovanka. „Jsi tu autem?“

Ne, nebyl jsem tu autem. Ač to nemám ve zvyku, dneska jsem si před odchodem musel dát panáka, protože mi bylo jasné, že se nevyhnu setkání se Šimonem – rejža chtěl mít výtvarníka kostýmů na první hlavní zkoušce. Do divadla jsem tudíž dnes přišel dost výjimečně pěšky.

„Nevadí ti jet trolejí?“ zeptala se Jovanka.

Pokrčil jsem rameny.

A tak jsme teď s Jovankou z divadla vyrazili rovnou na trolejbus, který nás vzal skoro na okružní jízdu městem, co se jenom za třicet let mého života tolik proměnilo. Městem, kdysi napůl německým, kde lidi po válce v pětačtyřicátém odklízeli trosky rukama. Kde je kostel, jehož věž se sklání k jedné straně; řeka, proti jejímuž proudu se kdysi vstupovalo bránou do Čech a která se, když mi bylo deset let, vylila tak, že rozdělila město na dvě a naše mosty, v té chvíli zbytečné, se na to jen smutně dívaly. Město s obláčkem chemického oparu, které v minulosti zaplavilo tolik betonu a které stejně přes to všechno milujeme.

Po několika zastávkách nás trolejbus vyplivl kousek od kavárny Pražený zrno. Byl jsem tam jen párkrát, ale moc dobře jsem si pamatoval, že zdejší interiér je tak trochu jako ze sna. Šedohnědé obložení polykalo světlo i zvuky, těsně nad podlahou se podél stěn táhla řada světélek velkých jako špendlíkové hlavičky a nad každým stolkem visela lampa z vitrážového skla, jehož červené, žluté a modré průsvitné plošky vydávaly tlumené barevné světlo.

Když jsme dorazili a já otevřel dveře od podniku, vítaly nás tesklivé tóny francouzského šansonu.

Je suis sale sans toi, je suis laid sans toi…

Serge Lama bědoval o tom, jak se po odchodu své lásky cítí špinavý a ošklivý. A navrch ještě nemocný.

Je suis malade…

Zastavil jsem se ve dveřích a Jovanka do mě málem narazila. „Promiň,“ řekl jsem a vešel dovnitř.

Trochu zmateně se na mě podívala, ale nekomentovala to.

Vybrali jsme si stůl u zdi. Zabořil jsem se do měkkého koženkového křesla a ono spolklo mé ctěné pozadí, jako když zajede piškot do pudinku.

Jovanka sáhla do malého stojánku z hrubého kamene a vytáhla menu. „Já si dám mocha. Dělaj ho tady nejlepší široko daleko. Co ty?“

Je suis malade… odpověděl za mě Serge Lama z neviditelných reproduktorů.

„Argentinu, doppio,“ řekl jsem.

„A?“

Svraštil jsem obočí. „He?“

S káravým úsměvem mi pohrozila prstem. „Ty chceš odejít od Praženýho zrna, aniž bys ochutnal jejich vyhlášené fondue?“

Pokrčil jsem rameny. „Pro mě za mě,“ řekl jsem. V posledních dnech mi bylo nějak jedno, co jím a jestli jím. Jídlo se stalo barevnou hmotou, jejíž chuť se proměnila spíš ve vzpomínku.

„Mléčná čokoláda, tmavá, bílá, pistáciová?“ mrkla na mě. „Teda… jestli slečna někdy dorazí k našemu stolu,“ loupla ironicky očima k pultu, za kterým stála mladá obsluha s chlupatou čelenkou ve vlasech a netvářila se příliš angažovaně.

Teď ale jako by vytušila, že je o ní řeč, vyšla zpoza pultíku s dekorem obřích pražených kávových zrn, vyvedených doslova v nadživotní velikosti, a vydala se loudavým krokem k našemu stolu.

„Za mě mléčnou,“ řekl jsem.

Objednali jsme si, a když se znuděná dívka v černých minišatech a s krajkovou zástěrkou odšourala, Jovanka řekla: „No, slečna tu asi zaskakuje, nebo tu je za trest,“ a zastříhala na mě obočím. Pak se mě s dychtivým výrazem zeptala: „Tak co jsi na nás dneska říkal? Jak jsme si vedli?“

Jak si dneska, v den první hlavní zkoušky, vedli? Kája si o víkendu na fotbale vymknul kotník, takže Šimon dneska řešil s režisérem, jak mají v krejčovně upravit kostým, aby nebyla vidět ortéza. Na premiéře nám zřejmě bude ještě trochu kulhat. Beáta, i když se to snažila maskovat, dorazila se zcela evidentní kocovinou, byla zelená v obličeji a minimálně jednou odběhla zvracet, pořád upíjela z lahve s vodou, a když promluvila, hudrala jako krocan.

Navíc se režisér tak pohádal s Albertem, který hraje hlavní roli, že Albert vzteky flákl pěstí do svého létajícího stroje, dokonale vyvedené makety průzkumného letounu F-5B P-38 Lightning, a urazil mu křídlo, načež se k jejich teatrálnímu běsnění právem připojil ještě rekvizitář. Někteří herci se několikrát zasekli v zákulisí a zdržovali zkoušku a inspicientka málem upadla do letargie a někdo jí musel přinést kafe a nalít do něj panáka. Pár rekvizit nebylo dlouho k nalezení a taky ještě nejsou hotové všechny kulisy. A herci v roli navigátora a mechanika, který spolu s Exupérym havaroval někde na Sahaře a několik dní se s ním plahočil pouští, až měli halucinace z žízně a vyčerpání – tak tomuto herci tolikrát vypadla z hlavy replika, kterou měl zrovna říct, až se nakonec režisér zvedl, vlezl přímo na jeviště a omlátil mu text mé divadelní hry o hlavu se slovy, že tohle je zneuctění posvátných divadelních prken a že by ho na tu Saharu nejraději poslal doopravdy, jenom s termoskou kafe a pomerančem v ruce, jak se po ní museli vléct ti dva. Tak takhle nějak se vydařila první hlavní.

„Mám z toho skvělej pocit,“ řekl jsem.

Zhluboka si vydechla. „To se mi ulevilo. Co já? Nejsem moc afektovaná? Na čtenejch zkouškách mi rejža tohle pořád vyčítal. Byl jsi u toho, ne?“

„Jo. Myslím, že rejža to moc hrotí, což je na druhou stranu jeho práce. A zvládáš to bravurně.“

Jovanka alias halucinační výjev Pouštní růže se na mě vděčně usmála. „Děkuju. Těšíš se na premiéru?“ Když jsem hned neodpověděl, dodala potutelně: „Bojíš se?“

Od pultu s dekorem obřích kávových zrn se ozvalo hlasité řičení kávovaru.

Premiéra byla na spadnutí, čekaly nás ještě tři zkoušky. Na druhou generálku zveme novináře – jedna z nich si se mnou zamluvila po premiéře rozhovor do nějakého kulturního magazínu nebo co, nějaká Veronika – a pak konečně přijde premiéra a mně se odvalí ze srdce balvan. Pár vteřin poté ale přispěchají obavy z toho, jaké budou na moji hru ohlasy.

„Těším se, až bude generálkovej týden za náma,“ řekl jsem. „Do tý doby si budu po nocích hryzat nehty. A pak uvidíme, jestli to bude bomba, nebo propadák.“

„Neumím si představit, že by to byl propadák. Je to vyprodaný, ne? Pojal jsi to jinotajně, neotřele, a navíc – spousta lidí Exupéryho miluje…“

„Nebo taky nechápe,“ podotkl jsem.

„No dobře, ale je fajn, že ukážem, že Exupéry je taky něco jinýho než jenom Malej princ. Můj názor? Pojal jsi ho famózně.“ Když chtějí lidi přehánět, používají slova jako: famózně, bravurně, pecka, klobouk dolů. Taky to dělám.

„To doufám. A jestli to bude průser, tak už nikdy nic nenapíšu.“

Obsluha, kterou museli platit špatně nebo vůbec, se přišourala s naší kávou a fondue na podnose s dekorem jak jinak než kávových zrn. Když se povlovným krokem zase vzdálila, řekla Jovanka: „Ale ne, to by byla škoda, vždyť jsi takovej talent.“

„Žádnej strach,“ mávl jsem rukou. „To my autoři tak říkáme, aby nás zbytek lidstva ujišťoval o tom, jak jsme skvělí a že musíme za každou cenu psát dál.“ Napil jsem se kávy, byla opravdu výborná, sytá, aromatická. Tak aspoň kafe stálo za to, když už to vypadá, že si tady obsluha odpykává výkon trestu.

Káva byla snad jedinou poživatinou, u které jsem poslední dobou dokázal vůbec ocenit chuť. „Ale jinak musím uznat, že jsem nervózní jak můj pes.“

„Ty máš psa?“

„Jo,“ přitakal jsem, „kapesního. Můžu se tu s tebou zdržet maximálně dvě hoďky, jinak udělá na rohožce loužičku a bude se do rána stydět.“

„Co si mám představit pod pojmem kapesní pes?“

„Čivava, světlá krátkosrstá. Je to kluk.“

„Máš fotku?“ zeptala se.

Vytáhl jsem mobil a ukázal jí Čika, jak sedí s hlavou na stranu a třeští na mě ty svoje kulaté muší oči.

Jovanka se zjihlým úsměvem taky naklonila hlavu na stranu. „Ten je ale rozkošnej. Ale přesně kvůli tomuhle já psa nemám, se mnou by byl chudák, nestíhala bych ho venčit. Já akorát tak hlídala želvu kámošce, ale ta je dost soběstačná.“

„Kámoška, nebo želva?“ zeptal jsem se žertem a ze slušnosti jsem si namočil jahodu, rozkrojenou vejpůl, do horké, husté mléčné čokolády.

„Obě.“ Napila se kávy. „No a co říkáš na ty kostýmy?“

Moje srdce si několikrát zakoplo o vlastní nohy, než jsem se nadechl a ono zase srovnalo krok.

Nedal jsem ale na sobě nic znát. „Ujdou,“ prohodil jsem jakoby mimochodem.

„Já myslím, že jsou dokonalý,“ vydechla Jovanka. „I když Dara pořád frfňala, že ji to někde táhne, ale můj kostým… co si o tom ty myslíš?“

Polkl jsem tak ztěžka, že to bylo slyšet a ohryzek mi musel viditelně poskočit. „Podle mě…“

Kostýmy jsme se Šimonem konzultovali po celou dobu, všechny skici, barevnost. A většinou jsme to dělali u mě doma. Po nocích, kolikrát jsme nad tím padali únavou. A když byl Šimon konečně spokojený a mohl to odnést režisérovi, aby to schválil, režisér vzal fixu a ty dokonalé nákresy celé počmáral, čímž mu naznačil svou vlastní vizi, jak to má vypadat. Takže je kreslil znova.

Ty kostýmy jsou dokonalé. Lepšího výtvarníka kostýmů jsem si nemohl přát.

„Podle mě ujdou.“ Říkejte mi Pokrytec roku.

„Ujdou? Jsou fantastický,“ vydechla Jovanka a její obličej znehybněl ve stavu jakési zasněnosti. „Povím ti, je to zatraceně krásnej chlap. A viděls ty jeho ruce? A jak s nima kreslí?“

Častěji, než myslíš. „Tak jasně, zahlíd jsem jeho ruce,“ pokrčil jsem rameny. „Bez rukou by se mu to rozkreslovalo dost špatně. To máš pohled zepředu, z boku, zezadu, pak třeba ty tvoje okvětní plátky, to bylo taky dílo, aby to všechno drželo, jak má… Takže jo, ruce má, ale nijak zvlášť jsem je nezkoumal.“

Mohl bych ti přesně popsat tvar každého z jeho nehtů.

„Ale,“ zasmála se. „Víš, jak to myslím. Mohly jsme na něm s holkama oči nechat. Hele, něco ti prásknu, jo? My jsme za ním schválně dolejzaly a prudily jsme, jako že máme nějakej problém nebo že chceme něco upravit, jenom abysme s ním mohly chvíli mluvit mezi čtyřma očima. A on měl s náma úplně svatou trpělivost. Viděls ty jeho oči?“ Jovanka se najednou chytila za pusu. „Ty bláho, promiň. Moc mi to kecá. Kdybys s ním náhodou mluvil, nesmíš mě prásknout, jo?“

„Bez obav.“ Mluvit s ním určitě nebudu, ani on se mnou, vyjma nezbytných úprav kostýmů, což si v této fázi stejně už dořeší sám s rejžou.

Potom jsme tlachali o všem a o ničem, a když jsme usoudili, že už jsme oba po náročném dni dost vyřízení a že to obří fondue, údajně pro dva, zřejmě nedojíme a že můj pes už opravdu potřebuje vyvenčit, zvedli jsme kotvy, o útratu jsme se spravedlivě rozdělili a vyšli ven na vlahý, už trochu chladný vzduch.

„Máš to daleko?“ zeptal jsem se cestou.

„Momentálně náhodou ne. Mám trvalý bydliště pořád ještě u našich na vesnici, ale teď jsem skoro rok hlídala byt jedný kámošce, co byla v Austrálii a před pár dny se vrátila, jinak bych musela dojíždět. Nechává mě tam za symbolický prachy, takže se mi to vyplatí. A zároveň je mi vděčná, že jsem jí rok zalejvala kytky a krmila tu její suchozemskou želvu.“

Chvíli jsme kráčeli mlčky.

„Je hrozně zvláštní,“ řekla Jovanka po chvíli jaksi zamyšleně.

„A teď mluvíš o kom, taky o želvě?“

Zasmála se. „Ta kámoška. Je ajťačka, normálně spravuje lidem počítače a taky dělá webovky a tak různě. Kdybys někdy potřeboval spravit komp, řekni, jo? Teď se vrátila a noví klienti jí přijdou vhod. No a je… prostě svá. Zároveň je to ale jeden z nejzajímavějších lidí, co znám. Však ji možná uvidíš.“

„Vážně?“

„Jo. Povedlo se mi ji propašovat na druhou generálku, víš? Jsem ráda, že mě uvidí v roli –“ zkroutila paže jako dvě esíčka, tak, jak to měla vždycky dělat na jevišti v roli neodbytné a mírně nevypočitatelné, odrzlé halucinační Pouštní růže. „Ty, Kryštofe, jak jsi vůbec na postavu té růže přišel?“

Pokrčil jsem rameny. „Půjčovat si klasickou růži z Malýho prince mi připadalo otřepaný. Zároveň mě fascinuje ten pouštní kámen, sádrovec je to? Vypadá jak květina. Tak jsem to spojil. Navíc někdo říká, že Exupéry dospěl k některým svým vizím právě ve chvíli, kdy mu šlo na Sahaře o život. Každopádně už se ho nezeptám.“ I kdyby jeho život nezhasl v roce 1944, stejně bychom se dnes nepotkali, čehož občas vážně lituju. Bylo by mu teď přes sto dvacet let.

Kousek jsem Jovanku doprovodil, a těsně předtím, než jsme se rozloučili a já se chtěl odpojit, kousla se do rtu a řekla: „Hele, teď mi něco slib, ano?“

Zůstal jsem na ni nechápavě civět a taky jsem dost výrazně cítil, jak vraštím obočí.

„Slib mi, že si nebudeš myslet, že jsem tě vytáhla na kafe jenom kvůli tomu.“

Trochu jsem vytřeštil oči. Co bude chtít – číslo na Šimona? Když má ty báječné ruce a oči… Vzdychl jsem si. „Sem s tím.“ Moje mentální řadicí páka začala lítat sem a tam a hledala ten správný převod, který by co nejrychleji vysvětlil Jovance, že u Šimona nemá šanci.

„Slíbila jsem, že ti to řeknu, víš? Nechtěl bys třeba… přijít trochu na jiný myšlenky, když to máš teď těžký? Manuel říkal, že prý bys uvítal, kdyby ses mohl s někým seznámit, že někoho hledáš, ale prý se to stydíš říct…“

Řadicí páka v mojí hlavě přešaltovala ze zpátečky na pětku a mozek protúroval motor, ale navenek nebylo nic znát. Z domova jsem byl zvyklý držet emoce pod pokličkou, vždycky pod pokličkou.

„Hele, nebudu to protahovat, prostě mám číslo na jednoho kluka. Je hrozně fajn a taky je teď sám. Možná byste si rozuměli… Možná taky ne. Čistě nezávazně.“

Po pár vteřinách si Jovanka zřejmě všimla značně ztuhlého výrazu v mém obličeji a honem dodala: „Promiň, tohle není fér, ať si Manuel trhne nohou, zapomeň na to, jo?“

Pokusil jsem se o vlídný úsměv. „V klidu. Já si to s Manuelem vyřídím sám.“ Zlomím mu tu jeho maskérskou rtěnku natřikrát, do kapes mu naliju bázi pod make-up, řasenku mu vrazím do…

Jovanka však přerušila mé fantazie, když sklonila hlavu, založila ruce na prsou, jako by se do ní dala zima, a zkroušeně řekla: „Teď mám pocit, že jsem ten večer nějak zkazila.“

Ujistil jsem ji, že ne. Ona určitě ne.

Když se rozloučila a vzdálila se na pár kroků, zavolal jsem za ní: „Přinesu ti na premiéru zlomvazku, jo?“

Otočila se. „Ty jsi zlatíčko. Jo – a připiš mi na ni číslo na toho fešnýho kostýmního návrháře, jo?“ Zakřenila se jako puberťačka, zamávala a zmizela za rohem.

Psát jeho číslo na papírek jakékoli holky by byla ztráta času. A kromě toho na mě před pár dny u mě doma řval, abych si jeho číslo vymazal, což jsem udělal. Při té příležitosti jsem taky zjistil, že ten člověk vůbec umí řvát, což jsem do té doby netušil.

Vymazat z paměti se mi ho ale nedaří – ani číslo, ani jeho.

Kapitola 2

SOUČASNOST, KAIRA

PĚT DNÍ DO PREMIÉRY

Smečka znamená přežití. Když tě mezi sebou nechtějí, začneš mít strach. Můžeš se jim zkusit zavděčit, popřít sám sebe, přetvařovat se, převlíknout se za dvorního šaška nebo královského poskoka nebo za někoho, kým nejsi, vzít na sebe masku azačít hrát svou roli. Nebo si můžeš najít vlastní smečku. Ale jak, když se sám pořádně nevyznáš vtom, kdo jsi?

~ Kaira ~

Byl podvečer, já seděla ve ztichlé redakci ajediným společníkem mi bylo bzučení zářivky ze stropu, tiché vrnění počítače acvakání klávesnice.

Dneska, když jsem skončila sprací vterénu, jsem si nemohla dodělat práci doma, před pár dny se mi totiž nějakým záhadným způsobem povedlo odpálit můj domácí herní notebook, můj drahocenný supervýkonný stroj sklávesnicí, co měnila barvy. Prostě zhasnul auž se nezapnul.

Požádala jsem tedy našeho firemního ajťáka, jestli by se ho nepokusil vzkřísit, ale ten už mi volal, že prý vněm našel „stopy tekutiny“. Když jsem tvrdila, že si nejsem vědomá, že bych do něj cokoli lila, spustil monolog otom, jak chudáci lidi nikdy nechápou, co se to stím noťasem stalo, přitom on moc dobře ví – protože to vidí, když se tomu podívá do střev!! – že do noťasů lijeme kafe, colu, sypeme do klávesnice drobky amatláme na ni marmeládu ahorší věci – no, no představte si, dokonce obloučky ostříhaných nehtů tam jednou našel! – ajak nám nestačí, že rozjebáváme písíčka tady vpráci, že musíme dojebávat inoťasy doma, aže je to hroznej přístup, zkterýho je mu do pláče. Automaticky se zařadil na druhé místo vseznamu kreténů, hned za našeho editora, protože ten má umě předplacené prvenství na hodně dlouho.

Kvůli tomu odpálenému notebooku jsem dneska pozdě odpoledne musela zkejsnout tady vkanclu upočítače, protože šéfredaktorka Sabina po mně zítra ráno bude chtít hotovou práci.

Aaby toho nebylo málo, tak až tady skončím, budu muset ještě absolvovat něco jako firemní večírek, protože tatáž šéfredaktorka má dneska narozeniny, dokonce kulatiny, ajá ji nechci zklamat. Kromě nás, kolegů zredakce včetně externistů, pozvala prý iřadu známých zbranže ataky svých kamarádů.

Dneska večer žádná Kaira, purpurová dračice. Dneska večer bude všechno jinak.

Když dělám rozhovor, nikdy to není osobní. Nikdy se nikdo neptá, jestli je moje postel prázdná. To já jsem ta, kdo se ptá, amůžu se na to připravit předem.

Kašlu na to, stejně se tomu nevyhnu.

Table of Contents

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2