Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Již vyšlo

TJ Klune

Dům v blankytně modrém moři

Pod šeptajícími dveřmi

Josh Lanyon

Případ mrtvého redaktora

Vše, co napsala *

Ashley Herring Blake

Delila Greenová má všechny na háku

* Připravujeme

Copyright © 2022 by Ashley Herring Blake

Cover © by Leni Kauffman

Translation © Petra Kubašková

ISBN epub 978-80-7594-490-0 (FANTOM Print)

ISBN mobi 978-80-7594-491-7 (FANTOM Print)

ISBN epub 978-80-908819-0-7 (conQueer)

ISBN mobi 978-80-908819-1-4 (conQueer)

www.conqueer.cz

www.facebook.com/conqueer.cz

www.instagram.com/conqueer.cz

Pro Rebeccu Podosovou, která se mnou pokaždé jde do velkého neznáma

Ediční poznámka

V této knize okrajově vystupuje nebinární postava. Jsme si vědomi, že čeština má omezené jazykové prostředky, kterými lze nebinaritu vyjádřit, a že ani v mluvené češtině není ustálena žádná převažující varianta.

Po debatě a zpětné vazbě od nebinárních lidí v naší redakci i našem okolí a s ohledem na přirozenost textu jsme nakonec zvolili osobní zájmeno „oni“ jako výchozí zájmeno a z možností práce se slovesy variantu kombinace jednotného a množného čísla v těch tvarech sloves, kde by jinak bylo třeba vyjádřit rod (např. v minulém čase – „Alex zmiňovali“; ve chvíli, kdy mluví Alex, pak tvary typu „jsem si jistí“), která nám připadá nejvhodnější navzdory obecné problematičnosti generického maskulina. Tu jsme se snažili částečně eliminovat v souvětích, kde se rody záměrně střídají („řekli, odložily fotku a šli k další fotografii“). V případě rozdílných koncovek např. u pádů jména či přivlastňovacích zájmen jsme situaci řešili středovou tečkou místo poněkud obvyklejší hvězdičky („odepisovala Alex•ovi“).

Kapitola 1

Na nočním stolku to zabzučelo a Delila otevřela oči. Mrkla jednou… dvakrát… a zaostřila na neznámý pokoj. Musely být nejmíň dvě ráno, možná ještě víc. Sáhla po telefonu, a jak se otočila, nahá stehna se jí zamotala do hedvábné bílé přikrývky. Musí ten mobil umlčet, aby jeho hlasitá vibrace nevzbudila –

A do pytle.

Už zase. Marně se pokoušela vylovit ze vzpomínek na včerejší noc jméno ženy, která teď ležela vedle ní. Písmena se poztrácela mezi dojmy z výstavy, která proběhla v malé umělecké galerii Fitz ve Village: na stěnách viselo několik Deliliných fotografií, přišla hrstka návštěvníků, kteří pokyvovali hlavami a chválili, ale nic je neuchvátilo natolik, aby to koupili, šampaňské teklo proudem a následoval ten načančaný bar na McDougalově ulici a hektolitry bourbonu.

Delila se ohlédla přes rameno na osobu, která spala vedle ní. Tmavě plavé vlasy, skřítkovský sestřih, smetanová kůže na ramenou. Pěkná ústa, plná stehna, fenomenální ruce.

Loran?

Lauren.

Ne. Lola. Určitě se jmenuje Lola.

Možná.

Delila se kousla do rtu a popadla telefon, který tak vibroval, až se točil, a zamžourala na jméno na displeji, zářícím do tmy.

Asteroid

Zmáčkla Ignorovat dřív, než se vůbec stihla ušklíbnout na hanlivou přezdívku, pod níž si do kontaktů uložila jméno nevlastní sestry. Byl to prostě reflex. Delila ze zkušenosti věděla, že telefonát ve dvě ráno nikdy nevěstí nic dobrého, zvlášť když byla na druhém konci linky Astrid Parkerová. A které pako v dnešní době ještě telefonuje? Proč Astrid prostě nepošle zprávu jako každý normální člověk?

Tak jo, Delila možná neodpověděla na pár zpráv, které jí doteď visí v telefonu, ale na svou obranu musela říct, že poslední dobou byla jako tělo bez duše, protože se nad ní už zase vznášel přízrak nezaplaceného nájmu na další měsíc a taky měla plnou hlavu příprav na výstavu ve Fitzu, kde se její fotky objevily jenom díky tomu, že se znala s majitelkou, Rheou Fitzovou, bývalou servírkou a kolegyní, která po babičce zdědila balík peněz a otevřela si vlastní galerii. Posledních pár týdnů se rozplizlo mezi pinglováním na částečný úvazek v kavárně v River Café v Brooklynu a mezi prací na volné noze, kdy fotila portréty a svatby, a za to všechno dohromady dostala zaplaceno jenom tolik, aby s bídou utáhla byt a jídlo. Stačila by jedna katastrofa a může se rovnou přestěhovat do New Jersey, a jestli chce někdy udělat díru do nemilosrdného světa umění v New York City, tak z Jersey ji určitě neudělá. Jasně že pár kousků prodala, ale její fotografické umění nestálo za řeč, jak jí sdělil jeden agent, když ji odmítl zastupovat, a věci, které nestojí za řeč, se moc dobře neprodávají.

Takže jo, lítala jak hadr na holi a na vykecávání s nevlastní ségrou neměla čas. Navíc ji Astrid stejně neměla moc ráda. Neviděly se už pět let.

To už je fakticky tak dlouho?

Sakra, bylo pozdě. Delila si přitiskla mobil na hruď a do myšlenek se jí vloudila Jax, poprvé za hodně dlouhou dobu. Vlastně za několik měsíců. Delila pevně zavřela víčka, pak je zase otevřela a civěla na strop pokrytý samolepkami, co svítí ve tmě. Posadila se a jejími žilami se prohnala panika. Byla snad někde na vysokoškolské koleji? Bože, jenom to ne. Delile táhlo na třicet a holky z koleje… řekněme, že tuto životní fázi už má odžitou a za sebou. Dávala přednost ženám svého věku, bylo to tak vždycky, a všechnu tu mladickou neohrabanost a umělé řasy, které si pamatovala z dob, kdy jí bylo dvacet, nechala s radostí za zády.

Když opět zaostřila na pokoj kolem sebe a pod prsty ucítila měkké, drahé povlečení, ulevilo se jí. Ložnice byla plná moderního nábytku, samé rovné linie a světlé dřevo. Ze stěn na ni koukaly sofistikované obrazy, které sem pověsil někdo, kdo věděl, co dělá. Otevřené dveře vedly do obýváku, který Delile nyní připomněl scénu, v níž ji – Lana? Lily? – strčila na luxusní bílou pohovku, svlékla jí spodní prádlo a hodila si ho přes svoje holé rameno.

Tenhle nábytek určitě nebyl kolejní nábytek. Vlastně ani nábytek ve stylu Delily Greenové – a ona byla už dávno dospělá. A taky výkon, který Lilith předvedla se svojí pusou, v žádném případě neodpovídal schopnostem vysokoškolačky.

Při té vzpomínce sebou Delila bezvládně plácla zpátky na postel. Když jí víčka opět ztěžkla natolik, že je mohla zavřít, telefon opět zabzučel. To ji úplně probudilo, takže už zase nevěřícně zírala na totéž jméno a podruhé stiskla Ignorovat.

Layton se vedle ní zavrtěla, otočila se na druhý bok, zamžourala na Delilu a pod očima měla rozmazanou řasenku. „Jéje. Ahoj. Je všechno v pohodě?“

„Jo, jasně –“

Telefon začal zase bzučet.

Asteroid

„Neměla bys to vzít?“ zeptala se Linda a rozcuchané vlasy jí kouzelně padaly do jednoho modrého oka. Nepřicházelo v úvahu, aby se tahle sexuální bohyně jmenovala Linda.

„Možná.“

„Tak to udělej. Až budeš hotová, chci ti něco ukázat.“

Lydia – jistě, proč ne – se zazubila, na zlomek vteřiny si stáhla přikrývku k bokům a zase si ji přitáhla až pod bradu. Delila se zasmála, shodila ze sebe svoji deku a vylezla z postele úplně nahá. Málem už zvedla telefon takhle, ale potom se natáhla pro hedvábný župan – určitě ne kolejní – přehozený přes šedé čalouněné křeslo v rohu. Nemůže a nebude se svou nevlastní sestrou mluvit nahá.

Cestou do malého obýváku spojeného s kuchyní si oblékla župan, sedla si na stoličku a opřela se lokty o studenou mramorovou kuchyňskou linku. Nadechla se… vydechla. Protřepala si ruce, protáhla si krk. Na rozhovor s Astrid se bude muset připravit, jako když se boxer rozehřívá před zápasem. Natáhnout rukavice, do úst vložit chránič zubů. Telefon na kuchyňské lince ztichl, Astridino jméno zmizelo, ale hned se zase objevilo jako srdečné blahopřání z pekla. Bude asi nejlepší si to odbýt. Přejela prstem po displeji.

„No?“

„Delilo?“

Z telefonu se ozval Astridin sametový hlas. Něco na způsob americké Cate Blanchett, jenom upjatější a ne až taková královna bisexuálů. Delila vždycky tušila, že až bude Astrid dospělá, její hlas bude znít přesně takhle.

„Jo,“ řekla Delila, než si odkašlala. Zato její hlas byl trochu jako chrapot někoho, kdo vymlaskl šest koktejlů, a trochu jako skřehotání někoho, kdo rok nespal.

„To byla doba, než jsi to zvedla.“

Delila si vzdychla. „Je noc.“

„V Oregonu je teprve jedenáct. Navíc jsem si řekla, že v tuhle dobu tě asi nejspíš zastihnu. Ty se po půlnoci neměníš v netopýra?“

Delila odfrkla. „Měním. A teď, když dovolíš, bych se ráda vrátila zpátky do svý jeskyně.“

Astrid několik vteřin jenom mlčela. Delila tak měla dost času položit si otázku, jestli tam Astrid vůbec ještě je, ale ona nebude ta, kdo promluví první. Od chvíle, kdy Delila odjela z Bright Falls, spolu po telefonu mluvily sotva tucetkrát. Delila tehdy den po své maturitě naskočila na autobus do Seattlu, přes rameno cestovní tašku s nápisem Brightfallská střední, zatímco Astrid, i s těmi svými příšernými nejlepšími kámoškami, si udělala výlet na přípravku do Francie. Isabel, Astridina máma a Delilina zlá macecha, vyzbrojila obě dívky dostatečnou hotovostí na to, aby od nich měla na dva týdny pokoj. Jediným rozdílem bylo, že Astrid se vrátila připravená na vysokou v Berkeley jako vzorná dcerka, zatímco Delila pláchla do New Yorku a pronajala si jednopokojový kutloch na Lower East Side. Byla teď legálně dospělá a absolutně nehrozilo, že by v tom baráku zůstala o vteřinu déle, než bylo nutné.

Ne že by Isabel jejího odchodu želela.

Stejně tak, pokud bylo Delile známo, po ní netesknila ani Astrid, ačkoli tu a tam došlo k něčemu podobnému jako teď. Někdy přišla textovka, která zůstala bez odpovědi a časem se změnila v trapný telefonát, při němž se Astrid chovala, jako by nic, jako by kdysi neproměnila Delilino osamělé dětství v peklo. Za posledních dvanáct let zavítala Delila do Bright Falls asi pětkrát nebo šestkrát – párkrát na Vánoce a někdy na Den díkůvzdání nebo na pohřeb své oblíbené učitelky kreslení. Naposledy tam páchla před pěti lety, když prchla z New Yorku s čerstvě zlomeným srdcem a s klamnou nadějí, že by povědomé prostředí Bright Falls mohlo to srdce zahojit. Nestalo se, ale když už nic, tak se Delile tenkrát povedlo udělat sérii fotografií, která změnila její cíle a ambice. Tenkrát se rozhodla, že už nechce být udrápanou fotografkou na volné noze, která si stěží vydělá na nájem, a zatoužila změnit se v úspěšnou queer umělkyni s úchvatným několikapokojovým bytem ve Williamsburgu.

Čehož zatím nedosáhla, ale makala na tom.

„Takže… říkáš ano?“

Astridin hlas ji vytrhl ze zamyšlení. Zamrkala a vrátila se duchem do Lucindiny kuchyně. „Ano…,“ řekla zasněně a málem to naschvál doprovodila lascivním zasténáním, ale nakonec se na to vybodla.

„Ó můj bože,“ řekla Astrid. „Vážně? Řekni, že si neděláš legraci.“

„Já –“

„Delilo, řekni to!“

„Snažím se, ale to bys musela zůstat dvě vteřiny zticha!“

Astrid vydechla tak hlasitě, až Delile zadrnčelo v uchu. „Dobře. Fajn, promiň, jsem jenom ve stresu. Mám starostí nad hlavu.“

„V pohodě,“ řekla Delila a snažila se honem přijít na to, o co tady sakra jde. „No, takže –“

„Ne, prostě ne. Nezazdíš mě, Delilo Greenová. Prostě řekni, že to neuděláš.“

„Ježiši, Asteroidko, vem si nějakej oblbovák, jo?“

„Prosím, neříkej mi tak. Slib, že se na mě nevykašleš.“

Delila nechala uběhnout okamžik ticha. Včera poprvé viděla své vlastní umění na stěnách opravdové galerie, i když mrňavé, a pak si užila báječný sex, takže má možná trochu zatemněný mozek, ale určitě si brzy vzpomene na to, o čem Astrid mluví. Dala si telefon dál od ucha a přepnula hovor na reproduktor, pak se podívala na datum v aplikaci Kalendář: sobota 2. června. Pátek prvního bylo rozhodně datum, které měla vyryté v paměti už několik měsíců, protože se připravovala na výstavu v galerii Fitz. Bylo tu však ještě něco, taky v červnu, a nějak to souviselo s Astrid a –

A do hajzlu.

„Tvoje svatba,“ řekla Delila.

„Ano, moje svatba,“ odpověděla Astrid. „Ta, kterou plánuju už několik měsíců a na které máma chtěla mít za každou cenu tebe jako fotografku.“

„Neříkej to s takovým nadšením.“

„Já bych to nazvala jinak.“

„Teď si doopravdy nepomáháš, Asteroidko.“

Astrid zafuněla do telefonu.

„Jsem ještě pořád zdrcená, že nejdu za družičku,“ zavtipkovala Delila, jenže z faktu, že se nezadržitelně blíží vdavky její nevlastní ségry za nějakého ubožáka, se jí rozbušilo srdce a její krevní řečiště zaplavily současně strach i úleva.

Na druhé straně bylo Bright Falls a svatba v rodině Parkerových absolutně poslední, na co měla náladu. Teď nebo kdykoli jindy. Na výstavě v galerii Fitz se setkala s několika agenty a prodala celý jeden kus – jasně že kupující momentálně spala vedle v ložnici, ale Loretta na sto procent nejdřív zaplatila, než na Delilu zamrkala byť jen jedinou řasou. Delila to ovšem nemohla tvrdit s absolutní jistotou, neboť se mohla pominout, že někdo za její výtvor utratil opravdové peníze.

Teď každopádně nebyla vhodná doba na Astrid, Isabel a podobné ptákoviny. Delila právě stanula na prahu čehosi nového – konečně z ní bude někdo – cítila to v kostech, a Bright Falls byla mizerná, zoufalá díra, kde Delila byla totální nikdo.

Na druhou stranu – na tu, která zajistí Delile jídlo a oblečení – jí Isabel Parkerová-Greenová nabídla značnou sumu peněz za to, že nafotí Astridinu svatbu a dva týdny předsvatebních akcí. Už se jí vybavovaly detaily telefonátu, v němž jí Astrid poprvé oznámila tuto radostnou událost, a částka, o níž se mluvilo, byla určitě pěticiferná. Sice nijak přehnaně velká, ale pořád pěticiferná. Pro Isabel Parkerovou-Greenovou to byly jen drobné, stejně jako pro většinu lidí z Brooklynu, ale pro Delilu, která škudlila jako strýček Skrblík, to znamenalo injekci do vybrakovaného bankovního účtu.

Delila ty peníze nemohla odmítnout, což Astrid nepochybně věděla, a jako by to nestačilo, ještě k nim přidala nestydaté citové vydírání: „Máma říká, že by si tvůj otec určitě přál, abys byla na mojí svatbě.“ Delila věděla, že má Isabel pravdu, a o to víc ji nesnášela. Dokud byl Andrew Green naživu, byl oddaný své rodině tak, že to bylo skoro směšné, trval na společných teplých večeřích a společně strávených jarních prázdninách, dbal na dodržování štědrovečerních tradic, kontroloval domácí úkoly a dohlížel na to, aby se Delila naučila zaplétat vlasy, aby nebyla jediná holka, která by během výletu na Renesanční festival neměla zapletenou korunu z copů.

Svatba byla něco, o čem se nediskutuje. Přijdete už kvůli rodině, i kdyby vám za to měli zaplatit, a vy jste po celou tu dobu skřípali zuby.

„Svatební přípravy začínají v neděli,“ řekla teď Astrid. „Souhlasila jsi, že budeš celou dobu u toho, pamatuješ? V těch informacích, které jsem ti poslala emailem, se píše, že jsme si tě zamluvily od třetího do šestnáctého června, já jsem s tebou uzavřela smlouvu, odsouhlasila jsem všechny tvé podmínky a –“

„Já vím, já vím, ano,“ řekla Delila a přejela si rukou po vlasech. Do pytle, nechce se jí trčet v Bright Falls celé dva týdny. Který maňas vymyslel, že předsvatební šaškárny začnou tak dlouho před samotným obřadem? No, Delila věděla přesně, kdo to byl.

„Astrid –“

„Ani to kurva nezkoušej, jasný?“

„Taková slova, Asteroidko. Kdyby tě slyšela Isabel!“

„Řekla by to samý a ještě něco horšího, kdyby ses na poslední chvíli vybodla na svatbu její jediné dcery.“

Delila se hlasitě nadechla, i když se tomu bránila.

Její jediné dcery.

Chtěla tomu vzdorovat, nechat ta slova po sobě stéct, ale nepovedlo se. Tenhle pocit přicházel jako reflex, jako pozůstatek z dětství, v němž jí zemřeli oba vlastní rodiče a v němž zůstala jen macecha, která o ni vlastně nikdy nestála.

„Do hajzlu,“ řekla Astrid provinile, ale taky nakvašeně, jako by snad Delilinou vinou zapomněla, že když bylo Delile deset a její otec, Isabelin druhý manžel, zemřel na aneurysma, zůstala Isabel Delilinou jedinou opatrovnicí.

„Zase ti ujela pusa,“ řekla Delila a zasmála se skrz sevřené hrdlo. „Tak se mi zdá, že tuhle zbrusu novou, vystresovanou Astrid si asi oblíbím.“

Její nevlastní sestra několik vteřin nic neříkala, ale ticho se protáhlo tak, že Delila věděla, že ráno odletí z letiště J. F. Kennedyho.

„Prostě přijeď, oukej?“ řekla Astrid. „Teď už místo tebe nikoho kvalitního nesplašíme.“

Delila si přejela rukou po tváři. „Jo.“

„Cos to řekla?“

„Jo!“ Delila to skoro zařvala. „Budu tam.“

„Dobře. Už jsem ti zamluvila pokoj v Kaleidoskopu –“

„Cože? Já nebudu bydlet u své nejdražší maminečky?“

„ – a pošlu ti emailem itinerář. Znova.“

Delila hekla a zavěsila jako první, než ji Astrid stihla předběhnout, načež kvapně upustila telefon na kuchyňskou linku, jako by si o něj popálila ruce. Odšroubovala víčko napůl vypité lahve ginu, která stála u dřezu, a přihnula si přímo z flašky. Alkohol se jí propálil až do žaludku, sežehl jí nosní dírky a vehnal slzy do očí.

Dva týdny. Jsou to jenom dva týdny.

Dva týdny a tolik prachů, že z toho utáhne nájem na tři měsíce.

Zvedla ten zatracený, proradný telefon a šla zpátky do ložnice. Lanieřin župan nechala spadnout na podlahu a vedle prádelníku našla svůj černý overal bez ramínek, který se tam válel zmuchlaný a odhaloval tetování na obou jejích pažích. Když si ho oblékla, asi deset vteřin hledala spodní prádlo, své oblíbené fialové krajkové tangáče, ale nebyly nikde k nalezení.

„Do háje taky už,“ ulevila si, hodila si kabelku přes rameno a tmavé kudrliny smotala do ledabylého drdolu. Svoje červené lodičky na deseticentimetrovém podpatku našla u obrovské černobílé zarámované fotografie opřené o stěnu. Na fotografii byla blond žena v průsvitných bílých šatech, která se dívala přímo na vás a po mokré tváři jí stékala řasenka. Byla ve vaně, šaty měla úplně promočené a bylo skrz ně všechno vidět, bradavky vykukovaly těsně nad hladinou vody a prsty se držela bílé vany, prolezlé rzí. Autorem fotky byla Delila, byl to jeden ze čtyř kousků vystavených v galerii Fitz. Vypluly na ni jasné vzpomínky na Leilu-Lucy-Lunu, která nejdřív dala prachy na dřevo, a pak zkušeně strčila jazyk Delile do pusy. Jenom to její zatracené jméno si pořád hrálo na schovávanou.

„Hej,“ řekla žena, která zvedla rozcuchanou hlavu z hromad polštářů a mžourala na Delilu ve světlech, jež sem vrhalo velkoměsto. „Počkej, ty někam jdeš?“

„No, jo,“ odpověděla Delila, nazula si boty a pro jistotu zkontrolovala, že má v kabelce peněženku, klíče a lítačku na městskou dopravu. „Dík, byla to zábava.“

Leah se zakřenila. „Byla. Víš jistě, že nechceš zpátky do postele?“ Povytáhla obočí a nechala peřinu sjet akorát tak, aby odhalila překrásně vzedmutou kůži v dekoltu.

„Chtěla bych, ale nejde to,“ řekla Delila a vydala se ke dveřím. Ta nabídka zněla lákavě, ale mozkem už byla pryč odsud, zpátky ve svém bytě, hrabala v šatníku a přemýšlela, jaké hadry si sakra má asi sbalit na tu svatbu a na všechny ty brunche a přijímání darů a, můj bože, rozlučky se svobodou, které Astrid naplánovala.

Astrid a její smečka zlých holek.

London udělala zklamaný obličej. „Aha. Tak dobře, no… Napíšeš mi?“

Delila se k ženě otočila zády a šla do předsíně. Když otevřela hlavní dveře, zvedla ruku. „Jasně že napíšu.“

Věděla však, že to neudělá.

Nikdy to nedělala.

Cestou metrem zpátky do bytu v Bed-Stuy to na ni padlo, dolehla na ni celá realita toho, co ji čeká. Vrátit se do Bright Falls byla jedna věc, ale skákat dva týdny podle toho, jak Astrid s Isabel pískají? To bylo jiné kafe.

A Delila jim to určitě nehodlala ani kapánek ulehčit.

Kapitola 2

Claire vyžahla skleničku vína, té noci už druhou, položila ji na stůl z hrubého dřeva a dala do toho trochu moc síly.

„Uvolni se,“ řekla Iris, která seděla proti ní a kvedlala pomerančem ve své vodce se sodou.

„O co myslíš, že se asi snažím?“ zeptala se Claire a nalila si ještě trochu Syrah. Věděla, že bude litovat – z červeného vína ji pokaždé rozbolí hlava – ale Ruby poprvé za dva roky přespávala u Joshe v bytě a Claire řekla Iris, že si chce někam vyrazit, vyčistit si hlavu a vypadnout pryč od Joshe, jeho neustálého úsměvu, který říkal: ‚Já jsem skvělej chlap!‘, a od jiskřivých, oříškově hnědých očí. Takže byla tady, přiopilá v lokále U Stelly, jediném baru v Bright Falls, neonový jukebox v rohu chrlil příšernou country a ona se snažila nedýchat zrychleně.

„Myslím, že alkohol na tohle není to pravé ořechové,“ řekla Iris. Ohlédla se po osazenstvu baru, skládajícím se většinou z chlapů hrajících kulečník a partičky vysokoškoláků, kteří se na léto vrátili domů.

„Ne, asi ne.“

Iris jí stiskla ruku. „Chceš jít někam jinam? Můžeme jít zpátky k tobě domů a pustit si film.“

Claire zakroutila hlavou. Byla celá roztřesená, jako tenkrát v posledním ročníku střední, když s Joshem zkoušeli kouřit trávu a jí pak ještě dvě hodiny potom bušilo srdce rychlostí snad tisíc úderů za minutu. Musela nějak vybít energii a dřepěním na gauči, pitím a pojídáním zbytků pizzy to asi nespasí.

„Potřebuju se nějak zabavit,“ řekla.

Iris zacukala obočím. „Jak jako zabavit?“ Její hlas zněl škádlivě a Claire okamžitě věděla, kam tím kamarádka míří. Iris četla jednu romantickou knihu za druhou a byla pověstná tím, že se neustále snažila, aby její přátelé zažili to ‚spolu šťastně až navěky‘, i když to bylo třeba jen na jednu noc. „Jako třeba…“ Iris převracela ruku sem a tam a pobízela Claire, aby to dořekla za ni.

Claire zakoulela očima, ale usmála se. „Dobře, tak jo, fajn. Přesně takhle zabavit.“

„Jo?“

„Jo.“

Iris tleskla dlaněmi a pak si je promnula s potutelně záškodnickým výrazem. „Jo! Už celou věčnost jsme ti nesehnali postelový románek!“

Claire ji zasyčením umlčela a naklonila se k ní. „Buď tak hodná a mluv potichu.“

„Když budu mluvit potichu, tak kocoura do trouby nedostanem.“

„Ó můj bože, nechceš snad –“

„Hej! Bright Falls!“ zvolala Iris s kornoutkem prstů kolem pusy a vstala. Hlavy už se otáčely směrem k ní a ústa se usmívala, jako ostatně pokaždé, když Iris Kellyová promlouvala k davu. „Kdo chce zkusit štěstí u téhle fešandy, co sedí vedle mě? Zoufale potřebuje kvalitně ošou–“

„Prokristapána, Iris!“ Claire zatahala svou nejlepší kamarádku za tenoučké tílko a napůl doufala, že jí přitom urve lem. Iris žuchla zadkem zpátky na židli, zatímco z Claiřina obličeje sálalo horko jako ze slunečního jádra. Všichni na ni zírali a dost z nich na ni i zaujatě zvedlo obočí. Matthew Tilden, který kdysi na základce trousil nevhodné poznámky na Claiřin zadek, se otočil na barové stoličce a kývl na ni svou sklenicí piva, zatímco Hannah Liová, učitelka ze školky, se na ni, u všech ďasů, usmála tak krásně a sklopila dlouhé řasy, až Claire poskočil žaludek.

„Co má tohle znamenat, Ris?“ zeptala se Claire.

„Myslela jsem, že se chceš s někým seznámit?“ řekla Iris, přestala se usmívat a naklonila se nad stolem, až se jí ohnivě rudé vlasy svezly do obličeje. Iris dělala všechno na tisíc procent, zatímco Claire cupitala někde kolem deseti.

„Chtěla jsem. Vlastně chci. Jenom…“ Claire vzdychla. V tomhle nebyla moc dobrá. Randění. Romantika. Sex. Nikdy neměla známost na jednu noc, nikdy neměla kamaráda s výhodami. V devatenácti si pořídila dítě; na kamarády na sex neměla čas. Po nějakém čase si řekla, že by si mohla někoho najít. Napadlo ji to, ale aktivně pro to neudělala nic. Prostě nebylo kdy. Musela se starat o knihkupectví a vychovávat dítě, které pomalu spělo k pubertě, a každý večer kolem desáté, jakmile Ruby usnula, padla do postele jako podťatá.

„Jak dlouho už jsi na ocet?“ zeptala se Iris.

Claire otevřela pusu, ale rychle ji zase zavřela. Nějakou dobu už ano. Spíš pěkně dlouhou dobu.

„Jojo,“ řekla Iris. „Takže sto let a nějaký drobný. S kým to bylo?“

„Co?“

„Kdo byl poslední, s kým jsi spala? Nebo aspoň, ježkovy voči, poslední, s kým jsi šla na rande.“

Claire si opět přihnula vína, protože věděla, že svou odpovědí pohorší Irisino romanticky laděné srdce. „Nathan.“

Iris se málem zalkla svým pitím. „Nathan? Můj asistent Nathan? Ten Nathan, se kterým jsem tě seznámila, protože si oba šíleně potrpíte na detaily a protože jsem si myslela, že byste si mohli rozumět skrze systém zakládání složek nebo tak něco, a kterého ty jsi vzala na večeři do food trucku s humřími rolkami v Astorii, pak jsi mu už nikdy nezavolala a já pak týden nato zažívala v krámě děsně trapný chvilky? Ten Nathan?“

Claire si poposedla na židli, sundala si brýle s fialovými obrubami, začala si je leštit o triko a mlčela.

„To bylo před šesti měsíci, Claire. Před šesti. Netušila jsem, že to bylo tak moc zlé.“

S Nathanem se to špatně sešlo, nic víc. Byl to naprosto milý chlap – prvotřídní fešák, a Claire rozhodně přitahoval – ale Ruby se právě poprvé v životě šíleně pohádala s nejlepší kamarádkou, takže Claire měla plnou hlavu toho, jak pomoci dceři ven z pekla, jakým bývá přátelství v páté třídě, a stejně to byla marná snaha. A zrovna v té době finišovala s drobnými předělávkami v knihkupectví, což byl její největší projekt od chvíle, kdy ten obchod převzala po matce. Bylo to důležité a hodně bylo v sázce.

„A já vím, že jsi s ním nespala,“ řekla Iris.

Claire povytáhla obočí. „Takže on je slepičí prdelka?“

„Ne. To by bylo pod jeho úroveň, abys věděla. Matně si ale vzpomínám, že jsi druhý den byla pořád stejně napjatá jako vždycky.“

Claire ukázala nejlepší kámošce prostředník.

Iris se napila koktejlu a naklonila se dopředu: „Prosím, prosím, smutně koukám, řekni, že poslední, s kým jsi měla sex, nebyl otec tvé krásné, úžasné a mnou tolik obdivované dcery. Řekni, že to naposledy nebylo s ním.“

Claire ztuhla a na špičce jazyka jí viselo přiznání. Potom si ale uvědomila, že to vlastně ani není pravda. Ledabyle mávla rukou. „Ale prosím tě, Iris, vždyť víš, že ne.“

„Nic takového nevím.“

„Vždyť ti všechno říkám.“ Nebo skoro všechno. Ona a Josh se rozešli před devíti lety. Při té vzpomínce ji ještě dneska bodá u srdce. Neobešlo se to bez velkého křiku a pláče. Ruby vylekaně třeštila maličká dvouletá očka, zatímco se její příliš mladá máma s tátou hádali do krve.

„No, tak mám asi paměťový blok,“ řekla Iris a rozhlédla se po plném baru. „Kde je sakra Astrid? Obvykle si tyhle věci zapisuje.“

„Jaké? Můj intimní život?“

„Intimní životy nás všech, včetně svého vlastního.“ Iris zvedla ruku, začala s ní naoko čmárat ve vzduchu a nasadila přitom povznesený tón, který vůbec nezněl jako Astrid. „Pondělí, třetího května, 9:23 večer. Dnes v noci jsem dovolila Spencerovi, aby do mne vnikl, což bylo poměrně vzrušující. Příště se možná trochu odvážu a půjdu do obrácené polohy na koníčka. Pořád po mně chce anál, ale já –“

„Bože, nech toho,“ smála se Claire. „Tohle si do diáře nepíše.“

„Já ti říkám a vím jistě, že si po akci něco zapisuje.“

„Potrpí si na pořádek. A ty jsi ta, kdo jí upravil diář na míru.“

„Ano, a speciálně pro ni jsem ke každému dni až úplně dolů přidala malý rámeček, kde je napsáno: Pohlavní styk: ano, ne, možná.“

To Claire rozesmálo. „Tos neudělala.“

Iris zamrkala a napila se. Všechny tři byly nejlepší kamarádky už od páté třídy, kdy se Claire a Iris téhož léta přestěhovaly do Bright Falls. Jediné, co je načas rozdělilo, byly čtyři roky, během nichž Astrid a Iris odešly na vysokou, zatímco Claire se potýkala s malým překvapením v podobě své dcerky. Když se její kamarádky po promoci vrátily do Bright Falls, jejich trio se dalo zase dohromady a Claire se tenkrát hrozně ulevilo. Astrid a Iris se jí usilovně snažily ulehčit první roky Rubyina života, Claire však nedopustila, aby se úplně vzdaly vlastního života. Navíc měla Joshe.

A pak ho najednou neměla.

Přesto to zvládla. Měla dítě v devatenácti, totálně se zbláznila do své dcery, přežila i svůj rozchod s Joshem. Když se ale její kamarádky vrátily zpátky do Bright Falls, byla šťastná jako blecha. Astrid, čerstvě vyzbrojená zbrusu novým titulem v obchodní administrativě z Berkley, převzala velice lukrativní firmu na interiérový design po Lindy Westbrookové, která odešla do penze, zatímco Iris pracovala jako účetní, dokud si nenašetřila tolik, aby si otevřela Papírová přání, svoje papírnictví vedle Claiřina rodinného knihkupectví v centru města ve Vistáriové ulici. Iris měla ohromný talent – prodávala svou vlastní řadu diářů na míru a na instagramu měla přes padesát tisíc sledujících – zatímco Astrid malíčkem levé ruky měnila interiéry poloviny domů v Bright Falls.

Claire teď v podstatě vedla Knihy od Divoké řeky, obchod, který založila její babička někdy v šedesátých letech, a ona se ze všech sil snažila, aby přežil i v tomto století. Její máma jí nechávala volnou ruku, jenže to, co by si Claire doopravdy přála – přidat ke knihkupectví i kavárnu, na stěny vyvěsit dílka zdejších umělců, rozjet internetový obchod – by stálo peníze, ba přímo balík. Zatím se jí povedlo prosvětlit regály a stěny, zřídit uprostřed obchodu malý čtecí koutek s měkkými koženými sedačkami, ale to bylo vše. Byl to ale aspoň začátek.

Claire dalším douškem dopila skleničku do dna. „Nicole Berryová.“

Řekla to jméno potichu, ale i tak jí přitom trochu zacukalo někde uprostřed hrudi. Nejen že s Nicole měla sex, ale taky s ní chodila. Trvalo to pět týdnů, než Claire dospěla do bodu, kdy ji chtěla představit Ruby, ale v té chvíli Nicole cukla. Měla Nicole ráda. Hodně. Možná ji mohla i milovat, kdyby tomu Nicole dala aspoň poloviční šanci.

Iris se na ni zašklebila. „Nicole.“

„Ano, Nicole,“ řekla Claire lehčím tónem, než jak to cítila. „Byla kus, ne?“ Jasně že byla. Hedvábné vlasy, dlouhé nohy, které uměla ovinout kolem Claiřiných boků tak, že Claire –

Při té vzpomínce pevně přitiskla stehna k sobě. Bože, bylo to už tak hrozně dlouho.

„Ehm, jasně, parádní kus,“ řekla Iris jemně. Věděla, jak moc Claire zasáhlo, že jí Nicole dala kopačky. „A to jsou už dva roky. Dva, Claire. Ty jsi neto,“ trochu zatřásla bujným poprsím, „už celé dva roky?“

„Ale prosím tě, Ris, na sex nemá nikdo čas.“ Vskutku geniální odpověď.

Iris jí věnovala pohled, který říkal: Ach, ty moje chudinko. „To není vůbec žádná pravda, a ty to moc dobře víš. Já sexuju pořád.“

„Ty máš ale přítele.“

„A ty máš vibrátor.“

Zasalutovala prázdnou skleničkou. „To teda mám.“

„A je, chudák, hrozně moc udřenej.“

Claire se zasmála, ale nemohla to popřít. Za poslední měsíc musela ve vibrátoru nejmíň dvakrát dobít baterku.

Iris si s ní přiťukla a Claire si poprvé za celý ten večer pořádně vydechla. Před dvěma měsíci se Josh zase objevil ve městě – a přísahal, že tu tentokrát zůstane, že se na vážno pustí do stavebního byznysu, místo aby přijímal pofiderní zakázky u stavební firmy svého přítele Holdena, ze kterých se dá snadno vycouvat, a že tady doopravdy chce být pro svou dceru Ruby – a Claire byla od té doby jako na jehlách.

Navíc když Astrid byla poslední dobou k nezastavení a na obzoru se jako výhrůžný černý mrak tyčila její svatba se Spencerem… řekněme, že Claire si zasloužila pár panáků.

„Jak to jde?“ zeptala se Iris, která jí jako vždycky četla myšlenky. „Myslím s Joshem.“

Claire pokrčila rameny. „Ruby ho zbožňuje.“

„A při tom zůstaneme?“

Claire si dlouze vydechla. Josh byl otec jejího dítěte a ona ho vždycky bude milovat. Ale zatraceně, jestli ještě jednou zklame Rubyiny naděje a zase se někam zdejchne, tak ho zabije. Myšleno doslova. A udělá to pomalu a bolestivě. Nespolehlivých lidí měla už ve svém životě plné zuby a nechtěla, aby Ruby vyrůstala se stejnými přízraky.

Podívala se na telefon. Kromě toho, kolik je hodin, a fotky usměvavé tváře její dcery nebylo na displeji nic. Žádné zprávy od Joshe. Už teď viděla dost rozmazaně a věděla, že stačí dát si další drink a bude na hadry, a tohle si před Joshem nemůže dovolit. Sice by to proti ní nikdy nepoužil – nebo o tom byla přesvědčená – ale snažila se jít jako rodič dobrým příkladem.

„Měla bych jít,“ řekla.

„A co ta tvoje záležitost?“

Mávla rukou. „To počká.“

„Ještě ani nepřišla Astrid.“

Claire si promnula spánky, všechno v jejím životě se scvrklo do bolesti za očima. „Chci skočit k Joshovi a zkontrolovat Ruby, než si půjde lehnout.“

„Chceš říct, že chceš zkontrolovat Joshe.“

„Můžeš mi to vyčítat?“

Iris zakroutila hlavou. „A nevyčtu ti to. To víš, ne?“

Claire vytáhla z peněženky peníze. „Vím.“

„Mám tě ráda, ty moje sexuální deprivantko.“

Claire se zasmála. „To máš štěstí.“

„Budu tě mít ráda navždy.“ Natáhla se po Claiřině ruce na peněžence. „Tak na to půjdeme pomalu.“

„Na co?“

„Na tvoje randění. Najdeš si někoho, kdo se ti líbí.“

„Tak jo,“ řekla Claire opatrně. „A co –“

„Jedno číslo. Nic víc. Prostě začneme tím, že si dneska večer od někoho vezmeš číslo.“

Claiřina hlava v tu ránu zapadla mezi ramena. Všechny, s kým něco měla, potkala mimochodem. Josh byl její kluk ze střední. Nicole byla místní autorka, která se dala na psaní veganských kuchařek a přišla do jejího knihkupectví udělat autogramiádu své nejnovější knihy o dezertech na rostlinné bázi. Claire to podepisování řídila a daly se do řeči, a bylo to. S Nathanem ji seznámila Iris. Claire si sama nikdy nikoho jen tak nevyhlídla v baru, když ale sledovala, jak Iris tohle udělala od střední nejmíň tucetkrát, vždycky ji zajímalo, jak to asi musí být napínavé a vzrušující.

Claire se přinutila uvolnit. Vždyť si kvůli tomuhle dneska večer vyrazila ven. Něco… chtěla. Potřebovala, aby se objevil někdo – i kdyby to byl pouhý náznak šance – díky komu nesklouzne zpátky ke svým starým zlozvykům s Joshem. Věděla jistě, že do něj není zamilovaná. Jenže její tělo se v jeho přítomnosti chovalo neposlušně. Vždycky.

To však nic neměnilo na faktu, že se jí dělalo nevolno z představy, že jen tak přistoupí k někomu cizímu a prohodí: Jak se máš?

„Zítra to začne,“ řekla Iris, která cítila Claiřiny zaječí úmysly, „čekají nás dobré dva týdny poctivého svatebního blázince.“

„Blázince?“

Iris ji ignorovala. „Však víš, brunche, krajkové dečky, manikúra a rozlučka se svobodou bez jakýchkoli narážek na sex.“

Claire se zasmála a vzpomněla si, jak jí Astrid výslovně zakázala, aby na její rozlučku tahala cokoli falického. Žádná penisová brčka, penisové dorty, a už vůbec ne robertky. K Irisinu ohromnému zklamání.

„A už vůbec nemluvím o tom,“ ztišila Iris hlas a naklonila se blíž, „že budeme muset Astrid vážně promluvit do duše, za což nás bude po zbytek života nenávidět.“

Claire zavřela oči a pomalu dýchala nosem. Před několika měsíci Astrid šokovala dokonce i protřelou Iris tak, že ztratila řeč. Oznámila jim totiž, že se bude vdávat za Spencera Halea, se kterým chodila sotva devadesát dnů a s nímž přišly její nejlepší kamarádky do kontaktu jen minimálně. Od té doby se Claire a Iris nacházely v jakémsi permanentním stavu paniky. Byl hezký, bohatý a jediný zubař ve městě, a zdálo se, že se neumí ani najíst, aniž by v jednom kuse úkoloval Astrid.

Puso, buď tak hodná, podej mi sůl.

Hele, puso, řekni číšníkovi, ať mi přinese další pivo, jo?

Ty hranolky nebudeš dojídat, že ne, puso?

Tím hůř, že mu Astrid naprosto pokaždé vyhověla, i když měl tu podělanou sůl přímo před svým nablýskaným ksichtem.

Iris a Claire si pořád říkaly, že to s ní budou muset probrat, připravit nějaký plán, jenže z týdnů se brzo staly měsíce a ony stále nevěděly, jak mají Astrid vysvětlit, že její údajná životní láska je totální kokot. Byl to totiž ten nejhorší možný druh kokota, ten s potutelným úsměvem. Claire vlastně nemohla přímo ukázat prstem na konkrétní věc, která ji na tom chlapovi irituje, ale pokaždé, když se s ním ocitla v jedné místnosti, měla pocit, jako by sdílela prostor s jedovatým hadem. Jenže tohle nemohla Astrid předložit jako pádný důvod, proč má prásknout do bot. Navíc si Astrid potrpěla na fakta a čísla, jenže Claire ani Iris jí bohužel nic takového poskytnout nemohly, jako důkaz hovořící proti Spencerovi měly pouze pocit čehosi negativního a ne a ne se ho zbavit.

„A o co ti jde?“ zeptala se Claire.

„Jde mi o to, že příštích pár týdnů bude stát za prd, a ve Vivianině čajovně nebo v Lázních a vinicích U Modré lilie si asi těžko někoho narazíš.“

Claire se zarazila. „Ale no tak, sexy věci se přece můžou dít i v lázních.“

„Ne v těch, do jakých jezdí Astrid.“

„Nikdy nevíš.“

Iris se k ní naklonila. „Chceš tím snad říct, že si necháš líbit důkladnou masáž, když si tvůj masér nebo masérka dá říct?“ Sklouzla očima ke Claiřiným údajně zanedbávaným dolním partiím a zakmitala obočím. „Myslím, opravdu důkladnou masáž.“

„Ale jistě.“

„Kecáš.“

Claire zvedla ruce, ale zase je nechala spadnout. „Fajn, tak bych předtím ráda šla na schůzku, no bože.“

„Já vím. Na krátkodobé známosti prostě nejsi stavěná, a je to tak v pořádku. Proto to telefonní číslo. Vím, že nesnášíš Tinder, Her a Salad Match.“

„Ne že bych je nenáviděla. Jenom – počkej, co je Salad Match?“

„Najdeš si svého vyvoleného podle toho, jakej má rád salát. Fakt síla.“

„Bože.“

„Přesně.“

Claire si protřela oči pod brýlemi. Svět randění jí naháněl hrůzu. Ne že by si do něj troufala vstupovat moc často. Zkusila to s Nicole a úplně jí to stačilo. „Vychovávám dítě, Ris.“

Irisiny oči zjihly, natáhla se po Claiřině ruce a stiskla ji. „Já vím. Je to dřina. Hodně jsi tomu obětovala a na oplátku se můžeš chlubit skvělou dcerou.“

Claire se trochu stáhlo hrdlo, když v hlase své kamarádky uslyšela emoce. „Ris –“

„O důvod navíc užít si pořádný orgasmus, který sis nepřivodila sama.“

Claire se usmála a Iris měla najednou v očích známý lesk, který se dostavil pokaždé, když pracovala na novém designu osobního diáře nebo si přinesla zbrusu novou sadu zvýrazňovačů Tombow. Přesně ten lesk, který v sobě nesl naději.

„Tak jo.“ Claire se posadila rovně, zakroužila rameny dozadu a protáhla si krk na obě strany, jako by se připravovala na zápas v boxu. „Fajn, tak já to zvládnu.“

„No jasně že zvládneš.“

„Jsem kost, ne?“

„Jsi kost a děsná šťabajzna.“

Vytřepala si ruce. „Jedno číslo. Vždyť na tom přece není nic těžkýho.“

„Brnkačka. Všichni, co seděj v tomhle lokálu, chtěj mít tvoje číslo.“

„To bych snad netvrdila.“

„Já jo.“ Iris se natáhla přes stůl, plácla Claire po zádech a zařvala na celé kolo: „Jdi do nich, tygřice!“ Pak si zase sedla a s natěšeným výrazem v obličeji upila svůj drink.

Claire se otočila na židli čelem k lakovanému baru a několik vteřin sledovala, co se tam děje. Ohlédla se přes rameno na Iris. „Jedno číslo.“

„Jedno číslo. Šmytec. Platné číslo. Od někoho, kdo ti připadá sexy nebo zajímavý nebo prostě někdo, kdo drnkne na tvou mateřskou strunku.“

Claire na kamarádku vyplázla jazyk.

„Tohle si schovej na lepší příležitost, drahoušku,“ zamrkala na ni Iris.

Claire se zasmála. „Fajn, fajn.“ Zhluboka se nadechla a otočila se zpátky. U Stelly byla dneska hlava na hlavě, jak to o víkendech bývá. Nebo vlastně kterýkoli jiný večer, když na to přišlo. Bright Falls bylo kouzelné městečko a milovala to tu, ale s hrstkou krámků, z nichž většina zavírala přesně v šest, a s několika málo restauracemi bylo v jediném baru ve městě pravidelně narváno. Rozhlédla se po stolcích kolem baru a doufala, že zase uvidí Hannu Liovou. Rozhodně by jí bylo příjemnější oslovit nějakou ženu nebo někoho nebinárního. Od té doby, co koncem základky zjistila, že je bi, ji to vždycky víc táhlo k ostatním queer lidem nebo ženám. Josh patřil k několika málo výjimkám, i když to byla výjimka obrovská. Přesto znala každou queer ženu v tomhle městě a polovina z nich už byla vdaná nebo zadaná – včetně Iris, která ve druháku na vysoké zjistila, že je bi, a pro Claire bude navždycky spíš sestrou než potenciální partnerkou – takže šance, že u Stelly natrefí na někoho nezadaného, byla dost malá.

A Hannu nikde neviděla, ani u jejího původního stolu, ani na baru.

Claire už se chtěla otočit zpátky k Iris, připravena to vzdát, když její oči upoutaly upnuté černé džíny.

Ta žena právě přišla a vedle sebe táhla kufr na kolečkách. Měla tmavé kudrnaté vlasy, spíš skoro afro, ale k její vysoké postavě dobře ladily. Stála zády k ní a Claire nemohla odtrhnout oči od toho, jak se naklání nad barem, aby si objednala drink u Toma, který měl dneska službu, a jak si stoupá na špičky černých bot. Po holých pažích se jí vinulo několik tetování. Bože, potetované paže Claire přímo zbožňovala.

A ty džíny. Vypadaly tak pěkně.

„Jdi do ní,“ řekla za ní Iris.

Claire se otočila. „Vždyť ani nevíš, na koho se koukám.“

„Prosím tě.“ Iris kývla skleničkou k potetované ženě. „Ta ženská je tvůj typ, tajemná a záhadná.“

Claire otevřela ústa k protestu, ale když má Iris pravdu, tak má pravdu. Uhladila si rukama džíny, ujistila se, že má narovnaný límeček halenky, a upravila si brýle. Potom vstala a vykročila k baru.

Kapitola 3

Vlokále UStelly to smrdělo přesně tak, jako když tu Delila byla posledně – chlastem, potem apilinami znedaleké pily za městem, které sem zdejší bodří, urostlí chlapáci tahali na botách.

Ve chvíli, kdy vylezla zLyftu, vlastně ani neplánovala, že by šla někam dobaru. Stačilo však rozhlédnout se po setmělém centru Bright Falls aza patnáct vteřin už věděla, že vtomhle zapadákově se všechno zavře hned, jak slunce zmizí zoblohy, ato ivsobotu. Penzion, kde se chtěla ubytovat, určitě neměl licenci na tvrdý alkohol – byl to spíš takový navoněný nocleh se snídaní – aona rozhodně potřebuje kapku tekutého povzbuzení, než stane tváří vtvář své monstrózní nevlastní matce asestře.

Jakmile však vešla dovnitř, hned zaváhala, akdyž ji do uší udeřil smích ahudba, končetiny měla najednou jako zgumy. VBright Falls byla naposledy před pěti lety. Tenkrát zdrhla zNew Yorku, utekla před Jax ajejími krásnými, prolhanými ústy právě sem – do tohoto útulného městečka, ke všem těm tvářím, které se navzájem znaly snad po celý život, ktomuhle klubu, kde se vždycky cítila nepatřičně, ale stejně ji fascinoval. Bylo to tak od chvíle, kdy se sem vosmi letech přestěhovala ze Seattlu společně státou, kterému se na ruce blyštil zbrusu nový snubní prstýnek; jako by stála venku vdešti před domem, uvnitř něhož bylo světlo ateplo, aklepala na okno. Akdyž za dva roky poté zemřel iotec aDelila tu osiřela snevlastní matkou asestrou, které kní přišly jako slepé khouslím, všechno se jenom zhoršilo.

Delila se zhluboka nadechla apodívala se kbaru. Dělilo ji od něj deset metrů amoře lidských těl. Je Newyorčanka. Navíc umělkyně. Ano, sice umělkyně, která se protlouká, jak se dá, ale přesto umělkyně, sakra. Tohle město ajejí takzvaná rodina ji prostě na kolena nedostanou abasta. Už ne.

Sundala si šedivý bomber ahodila ho přes kufr. Holé paže jí ovanul vlhký vzduch nasáklý alkoholem, ale bylo to lepší než se uvařit vbundě. Shlavou skloněnou se hbitě proplétala kbaru tak, aby se cestou dotkla co nejmenšího počtu lidí. Jakmile byla vcíli, vydechla si úlevou, protože za barem pingloval nějaký cizí chlap ane nějaký týpek, se kterým chodila na střední akterý by na ni akorát tak mrkal jako na rébus, který nedokáže rozlousknout. Na střední byla prakticky neviditelná, duch stmavými vlasy amodrýma očima, které věčně klopila kzaflákaným dlažkám na podlaze, ona, ta divná gotička, zatímco Astrid zářila jako královna plesu.

„Bourbon, čistý,“ řekla, nechala kufr stát ubarové stoličky aopřela se lokty obar. Ten chlápek – na jmenovce měl napsáno Tom – se na ni usmál, zamrkal apak jí svelkou pompou nalil panáka do sklenky zvýšky asi půl metru.

Jenom na něj civěla apoklepávala nehty stmavě šedým lakem olesklý barový pult.

Postavil před ni drink anaklonil se kní. Přerostlé vlasy, nakrátko zastřižená bradka, tmavohnědé oči. Nejspíš kvalitní úlovek pro někoho, kdo je na chlapy.

„Dík,“ řekla akopla do sebe drink. Zapálil ji až vžaludku anažhavil ji tak, že jí celá ta trapná svatba připadala trochu snesitelnější. Věděla však, že je to jen krátkodobý pocit.

„Jste odsud?“ zeptal se.

Povedlo se jí nezakoulet očima.

„Já nejsem váš typ,“ odvětila.

Jeho obličej znejistěl. „Ne?“

„Ne.“

„Myslím, že byste mohla být.“

Poklepala na skleničku, jako že chce dolít, aon jí vyhověl audělal ztoho ještě větší show než před chvílí, protože otočil nejen sklenku, ale ilahev ve vzduchu. Ach, jaká škoda, že mu to neslítlo na zem. Když jí dal pití, sočekáváním na ní zůstal viset očima. Tentokrát vypila bourbon pomaleji apřitom probodla týpka pohledem, který by vyvrtal díru do zdi, adoufala, že ho tím zastraší aon jí dá pokoj.

Nedal.

Sedla si na stoličku svědomím, že tohle nejspíš skončí tak, že bude muset úplně cizímu člověku říct, jak to sní je, jak se už ostatně stalo mnohokrát, po čemž bude snejvětší pravděpodobností následovat nějaký příšerný vtip otom, že by si mohli dát trojku, atomuhle křupanovi to bude připadat děsně sexy.

Zatímco vduchu prolistovávala scénáře, dle nichž mu sdělí, že je na holky, někdo stanul ubaru vedle ní. Koutkem oka si všimla, že je to žena – světle hnědé vlasy vyčesané do ledabylého drdolu, hustá ofina na patku, brýle stmavě fialovými obroučkami aklasická korálově červená halenka sbílými pravidelnými puntíky. Delila trochu natočila hlavu, aby viděla na tmavé džíny svysokým pasem, které obepínaly křivky boků, dál viděla měkké paže anehty nalakované levandulovým lakem, na konečcích trochu oloupaným.

Ta žena se taky otočila ajejich oči se střetly.

Delila se potichu nadechla.

Páni, byla to kráska. Hluboké hnědé oči, dlouhé řasy, vysoké lícní kosti, výrazná červená rtěnka aústa splným spodním rtem, který Delila okamžitě zatoužila vtáhnout mezi zuby. Vzpomněla si, jak přesně otomhle fantazírovala už kdysi na střední, pokaždé když Claire Sutherlandová přišla do Vistáriového domu, aby tam sAstrid ajejich čarodějnickým spolkem pořádaly ty svoje sedánky, zatímco Delila dřepěla sama vpokoji. Claire byla jednou ztěch holek, které nevědomky pomohly Delile přijít na to, že je sama queer. Claire byla pěkně tvarovaná aněco na způsob sexy šprtky, aDelila iteď viděla, že to pořád platí, ačkoli měla dneska trochu širší boky izadek než kdysi. Vypadala úžasně.

Přátelský úsměv, který měla Claire na svých pěkných rtech, svědčil otom, že Delilu teď, po dvanácti letech, stoprocentně nepoznává.

Vůbec.

To nebylo až takové překvapení. Když Delila vyrůstala, většinou jenom zpovzdáli sledovala Claire atu hlučnou zrzku jménem Iris, jak se baví sAstrid. Když jí aAstrid bylo deset, Delilin otec zemřel aIsabel se nějakou dobu zcela uzavřela do svého smutku, takže Astrid aDelila byly první rok poté odkázány většinou samy na sebe. Astrid hledala útěchu usvých nových kamarádek aDelila utíkala do knížek, které jí dal její otec, do fantastických světů, kde sirotci vystupovali jako hrdinové akde se malý nešika vždycky vydrápal až na samotný vrchol. Byla zvědavá na Astridiny nové přátele, kčemuž významně přispíval fakt, že Delila sama nikdy žádné neměla. Ve třech letech přišla omatku aotcova tichá povaha způsobila, že se ti dva až příliš snadno uchýlili každý do svého vlastního světa. Delila byla bystrá avšímavá ajejí otec ji za to vždycky obdivoval. Jenže když zemřel, všechno na Delile začalo být najednou divné anežádoucí. Slýchala ty šeptem pronášené otázky, když přišly Iris aClaire na návštěvu: Proč je tvoje ségra tak divná? Nekouká za rohem? Bože, přes to háro jí ani není vidět do obličeje. Astrid je sice napomínala, ať jsou tiše, ale Isabel se snažila být laskavá aříkala: Jé, Delilo, nechtěla by ses snámi taky koukat na film? Jenže ostatní tři dívky ztichly jako pěny, očividně ztuhlé strachy, že Delila řekne ano, aIsabel neudělala nic pro to, aby svůj vlastní návrh nějak podpořila.

Atak se od nich Delila držela dál ajen odpovídala na otázky, pokud nějaké přišly, což se moc často nestávalo. Nakonec ji osamělost začala tížit tak, až měla pocit, že se udusí, jestli bude dál sedět jenom sama vpokoji. Pronásledovaly ji noční můry, vnichž zemřela anikdo si toho celé týdny nevšiml.

Když ona aAstrid nastoupily na střední, všechny si zavedly jakousi rutinu. Delila se co možná nejvíc držela osamotě, brouzdala svým vlastním vnitřním světem ado kontaktu přicházela jenom shrstkou děcek zvýtvarky. Isabel dodržovala každodenní tradici společných večeří, věnovala se své charitě abyla posedlá Astridiným úspěchem, krásou ajejím postavením mezi ostatními. AAstrid, přestože ji Delila několikrát zastihla ivokamžiku, kdy se vzpírala matčinu sílícímu despotismu, rozkvetla vmiláčka celého města, vždycky samý úsměv avobklopení svých obdivovatelů.

Knimž patřila iClaire Sutherlandová. Bylo tudíž samozřejmé, že Delilu nyní nepoznávala. Navíc se Delila těsně před třicítkou konečně našla. Už věděla, jak si poradit skudrnatými vlasy, jak znich udělat něco, co víc připomíná, no, vlasy ane vrabčí hnízdo jako předtím, akaždé ztěch tetování, která se jí nyní ve spirálách vinula nahoru idolů po pažích, si pořídila během posledních pěti let. Věděla, že vypadá jinak, než když byla ještě dospívající holka, ajinak, než když tu byla naposledy vpětadvaceti. Méně makeupu, lépe padnoucí oblečení.

Přesto ji nic netušící Claiřin pohled zabolel jako facka.

„Ahoj,“ řekla Claire, pak sklopila oči, ovívala si tváře řasami arty zkroutila do nepatrného úsměvu. Zastrčila si uvolněný pramen za ucho azhluboka se nadechla.

Delila povytáhla obočí. Ona se snad… Jo, je to tak. Claire Sutherlandová se červenala ana líčkách jí vykvétal ruměnec, jako by ji před chvilkou venku ošlehal vítr. Podívala se, jak Claire stojí – jedno koleno pokrčené, bok trochu povystrčený, předloktí opřené obar tak blízko Deliliných paží, že téměř cítila jemné chloupky na Claiřině kůži. Zvedla kDelile oči, usmála se aještě víc zčervenala, než zase sklopila zrak.

Claire Sutherlandová ji balí.

Zrovna ji. Delilu Greenovou, ghúla zVistáriového domu. To oní kdysi řekly Astrid, Claire aIris. Bylo jim všem asi tak čtrnáct aněco patlaly vkuchyni – vté kuchyni, kterou navrhl Delilin otec – aDelila tam proklouzla, aby si vzala jablko. Ty tři holky štěbetaly, smály se adělaly hrozný nepořádek při pečení skořicových sušenek nebo ovesných cookies skaramelem nebo kdovíjakého blafu. Jenže konverzace iveškerý pohyb ustaly ve chvíli, kdy do kuchyně vstoupila Delila. Tváře jí hořely – na tohle si pamatovala, na ten oheň, který jako by ji chtěl strávit pokaždé, když byly Astridiny kamarádky na návštěvě. Nikdy nepoznala, jestli za to mohl pocit trapnosti, zlost, nebo zoufalá potřeba někam patřit.

„Ahoj, Delilo,“ řekla tenkrát Claire.

Itohle si Delila pamatovala. Claire ji častokrát pozdravila, ale Delila nikdy nechápala proč. Tenkrát zvedla ruku na pozdrav, ale to gesto působilo prkenně, trapné zamávání osamělé čtrnáctileté dívky. Pak si vzala zmisky na kuchyňském ostrůvku jedno ztěch biojablek Honeycrisp, které Isabel neúnavně kupovala, avypařila se.

Jak odcházela, slyšela, jak Iris říká: „Bože. Proč se vždycky takhle plíží kolem?“

„Iris,“ řekla Claire, ale do hlasu se jí vkrádal smích.

„Co? Je jako duch, který straší na chodbách Vistáriového domu. Ne, počkej, je jako ghúl.“

„Je mezi tím nějaký rozdíl?“ zeptala se Astrid.

„Já nevím. Možná jsou ghúlové strašidelnější?“

Iris nato udělala bublavé húúúú avšechny tři se začaly nezřízeně smát. Delila si dobře pamatovala, jak se potom nahoře zavřela do ložnice azahryzla se do jablka takovou silou, až se lekla, jestli si nevylomila zub.

Ateď byla tady, ghúl zVistáriového domu, seděla ve Stellině lokále ahleděla do usměvavého obličeje velerozkošné Claire Sutherlandové.

„Nazdárek,“ řekla Delila aotočila se na barové stoličce čelem keClaire. Díky tomu se iClaire naskytl úplný pohled na její tvář, která se, ale no táák, přece od střední zase tolik nezměnila. Jasně že obočí, od přírody dost husté, měla teď trochu víc pod kontrolou, ataky se naučila zacházet sočními linkami, ale stejně.

Naklonila ke Claire hlavu adala jí šanci si vzpomenout.

Claire ale taky naklonila hlavu ana rtech měla tenoučký úsměv.

„Co piješ?“ zeptala se Claire.

Delila se na ni chvíli dívala. Mohla by jí to říct. Dokonce by měla. Teď hned by měla otevřít pusu aříct: ,Čauky, ty si na mě nepamatuješ?‘

Nebo?

„Azčeho?“