Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

vydává

TJ Klune

Dům v blankytně modrém moři

Pod šeptajícími dveřmi

V životech loutek

Josh Lanyon

Případ mrtvého redaktora

Všechno, co napsala

Petra Kubašková

Ocelová křídla motýla

Ashley Herring Blake

Delila Greenová má všechny na háku

Astrid Parkerová má všechno v malíku

Copyright © 2017 Josh Lanyon

Cover © Lukáš Tuma

Translation © Kateřina Niklová

ISBN epub 978-80-7594-504-4 (FANTOM Print)

ISBN mobi 978-80-7594-505-1 (FANTOM Print)

ISBN epub 978-80-908819-6-9 (conQueer)

ISBN mobi 978-80-908819-7-6 (conQueer)

Waveovi, který vždy miloval záhady. Děkuju.

Kapitola
jedna

„Věděl jsem to,“ řekl JX. „Věděl jsem, že to tak dopadne.“

Držel jsem se na uzdě, ačkoli podobná poznámka by dokázala nahlodat trpělivost světce – a ta moje nebyla ani za těch nejlepších okolností právě největší. (Teď mluvím jen o své trpělivosti.)

„Ne, nevěděl. Ani já jsem nevěděl, že to tak dopadne. Jak jsem mohl tušit, že se to stane? Anna nevěděla, že se to stane. Kdyby Anna bývala věděla, že se to stane, určitě by se vynasnažila nesletět z dvaadvaceti kamenných schodů dolů do zahrady po hlavě.“

„A kdyby si tvoje stará mentorka málem nesrazila vaz na zahradní pěšině a nepotřebovala by, aby ses ujal jejího spisovatelského semináře v Berkshires, našel by sis jinou výmluvu, proč se o víkendu nemůžeme sejít.“

Myslím, že mě JXova slova dráždila víc, než měla, protože na mě použil svůj nadmíru rozumný tón. Jako by ho moje předvídatelnost skoro pobavila. Hlavně jsem se ale zlobil proto, že hluboko uvnitř jsem věděl, že má pravdu. Už předtím, než mi Anna zavolala, jsem se snažil najít nějakou výmluvu.

Vehementně jsem to ale popřel. „Nesmysl.“

„Ne, není to nesmysl.“ Teď pobaveně nezněl. „Kéž by tomu tak bylo.“

„Anna potřebuje moji pomoc. Má zlomený kotník a žebra v háji. Co jsem jí asi tak měl říct? Promiň, ale nemůžu, mám rande?“

„Kite…“

„Co?“

„Za tři měsíce jsme se viděli třikrát – a dvakrát z toho jsi musel víkend zkrátit. Je docela jasné, že o tenhle… vztah nemáš zájem.“

Srdce mi pokleslo jako kámen. Skoro jsem slyšel jeho osamělé tiché žblunknutí do hlubin.

„To není pravda,“ protestoval jsem. „A není to fér. Právě jsem ukončil jeden vztah. Je jenom přirozené, že postupuju opatrně.“

„To bych ještě dokázal pochopit. Problém je, že ty nepostupuješ. Třikrát za tři měsíce není postup. Máš zataženou ruční brzdu a zařazený neutrál. Myslím, že prostě máme špatné načasování, Kite. Už zase.“

JX nezněl rozzlobeně. Nezněl ani ublíženě. Zněl prostě rezignovaně. Trochu hořce. A já jsem pochopil, že o tom přemýšlel – zatímco čekal, až zase zruším naše plány – a že už se rozhodl.

Což bylo asi nejlepší, ne? Protože naše načasování opravdu špatné bylo. Přišlo to příliš brzo po Davidovi. Ještě jsem nebyl připravený znovu si něco začít – a hlavně ne s někým, kdo je o pět let mladší než já. Nepochybně bylo dobře, že jeden z nás pochopil, že to mezi námi nemůže fungovat. Zkusili jsme to a nevyšlo to. To bylo všechno.

Tak proč se moje srdce plácalo v mrazivé vodě a marně se snažilo vyškrábat nahoru po zledovatělých stěnách?

„Co tím chceš říct?“ zeptal jsem se. „Že mi o Vánocích nepošleš přání?“

„Tím chci říct…“ JX se zhluboka nadechl a já pochopil, že to pro něj není tak snadné, jak jsem si myslel. „Tím chci říct, že… pokud někdy změníš názor, zavolej mi.“

Otevřel jsem ústa, nevyšla z nich však žádná slova. Ne proto, že bych nevěděl, co říct, nebyl jsem si však jistý, jestli bych to řekl ze správného důvodu – a ať už si JX myslel cokoli, měl jsem ho příliš rád, než abych jednal ze špatných pohnutek. Stále jsem váhal, když zavěsil.

Stejně jako dobré víno, ani já nesnáším dobře cestování. Jasně, jako mladý a čerstvý, když jsem ještě neobsahoval tolik kyselinek a třísloviny, jsem míval dobrodružnější povahu. Jenže teď mi bylo čtyřicet, byl jsem rozvedený – prakticky – a moje kariéra lehla popelem a zase z něj povstala jako fénix, takže, no, řekněme, že jsem si vypěstoval příchylnost k domovu a krbu. K vlastnímu domovu a krbu.

Hlavně poté, co jsem se před třemi měsíci připletl k vraždě. Na každé věci se však dá najít něco pozitivního a pozitivním důsledkem toho, že moji maličkost podezřívali z jejího spáchání, bylo, že se moje knihy, v nichž vystupovali neohrožená staropanenská vyšetřovatelka slečna Butterwithová a její geniální kocour pan Pinkerton, vracely zpět na seznamy bestsellerů. Jak mi moje agentka Rachel neustále připomínala, v dnešní době šlo ve vydavatelském byznysu hlavně o platformu a mojí chatrnou novou platformou zjevně bylo, že mě lidi považovali za amatérského vyšetřovatele. Což byla pořád lepší image než ta předchozí, kdy mě všichni měli za přestárlého, zkrachovalého poustevníka. Tamta platforma teda připomínala spíš šibenici.

Anna Hitchcocková patřila k těm několika málo lidem na světě, pro které bych porušil své pravidlo o necestování. Kdysi dávno, když jsem studoval na magistra svobodných umění na UC Irvine, byla Anna, kterou už v té době vychvalovali jako americkou Agathu Christie, mojí profesorkou a poradkyní. Byla však mnohem víc. Byla mojí mentorkou a kamarádkou. Za svoji spisovatelskou kariéru – a až donedávna to byla mimořádně úspěšná kariéra – jsem vděčil Anně. Když mi tedy celá zoufalá zavolala, že potřebuje moji pomoc, dokonce i já – nechvalně proslulý svojí, no, neochotou pomáhat – jsem ji sotva mohl odmítnout.

I kdybych chtěl. Což jsem nechtěl – mimo jiné proto, že mi to poskytlo skvělou výmluvu, jak se vyhnout dalšímu trapnému víkendu s JXem.

Čímž jsem se opravdu nechtěl zabývat, když jsem vyklopýtal z letadla na Bradley International Airport ve Windsor Locks v Connecticutu. Annino sídlo leželo v Berkshires.

Přesněji řečeno v Nitchfieldu.

Jak jsem si pamatoval, leželo historické městečko Nitchfield na křižovatce Route 202 a 63, přímo v srdci oblasti, která sama sebe označovala za „prémiový kulturní resort Ameriky“. Berkshires proslulo pěší turistikou, cyklistikou, lyžováním, rybařením, raftingem, honbou za starožitnostmi, ochutnávkami vín… no prostě vším, co vás jenom napadne. A také nádherně zbarveným podzimním listím.

Jenže zrovna teď podzim nebyl. Byla půlka zimy. Únor. A Nitchfield dřímal pod malebnou sněhovou přikrývkou. Zmínil jsem se o tom, že nesnáším, když musím řídit auto po zasněžených silnicích? To se snad rozumí samo sebou. Vyzvedl jsem si vůz v půjčovně Budget Rent-A-Car a namířil si to na sever do Asquith Estate.

Jednou už jsem tu byl, před víc než deseti lety. Dům, vyprojektovaný v roce 1908 slavným architektem Wilsonem Eyrem, byl oficiální historickou památkou. Tři tisíce metrů čtverečních ručně vyřezávaného dřevěného obložení, mramorová schodiště, vápencové krby, dřevěné podlahy a francouzské dveře vedoucí na padesát akrů zahrady a lesoparku. Bylo to autentické klasické venkovské anglické sídlo, a to včetně tenisového kurtu, bazénu, zahradního domku a domku pro hosty, kde se konaly spisovatelské semináře.

Stručně řečeno, sídlo Asquith Estate bylo důkazem toho, že některým lidem psaní fikce pořád dost vynáší. Jediné, co tu chybělo, byl někdo jménem Bunty a mrtvola v salónu.

Když jsem krátce před večeří dorazil, cítil jsem se kvalifikován ucházet se o roli řečené mrtvoly. Jaký cíl mohl sledovat nápad podávat spolu s předraženým alkoholem balíčky slaných pochutin, tedy kromě snahy proměnit pasažéry letadla ve vyschlé fosilie, to opravdu netuším.

„Ještě se neznáme,“ uvítala mě vysoká, vážně vypadající blondýna, která mě našla, jak si prohlížím Annin majestátní portrét v životní velikosti, který visel nad obrovským krbem ve vstupní hale. „Jsem Sara Masonová. Annina osobní asistentka.“

„Má to Anna štěstí.“

Myslel jsem to tak, že Anna má štěstí, že si může dovolit osobní asistentku, Sara se však jen unaveně pousmála, jako by už měla po krk toho, že jí dnem i nocí dělají chlípníci nemravné návrhy. „Jakou jste měl cestu, pane Holmesi?“

Moje cesta je vždycky hrozná. Proto se s vypětím všech sil snažím cestování vyhýbat. Ušetřil jsem Saru hrůzyplných podrobností a omezil se na mírné: „Nemyslím si, že by mě některý ze spolucestujících doopravdy zažaloval. A moje zavazadla nakonec našli.“

Sara mi věnovala další zdvořilý, automatický úsměv. Byla vyšší než já a pravděpodobně mého věku – u žen, které o sebe dbají, se to určuje jenom těžko. Zrovna teď vypadala mladší, než jsem se já cítil. Oči měla ocelově šedé a blonďatý odstín jejích vlasů se blížil spíše bílé. Ledová princezna. Když mi pokynula, abych ji následoval, napůl jsem očekával, že uslyším cinkání ledových krystalků.

„Anna je nahoře. Nemůže se vás dočkat.“

„Jak je jí?“

„Měla štěstí.“

„Co přesně se stalo?“

Sařin přímý pohled zakolísal. „Byla to nehoda. Cestou z domku pro hosty uklouzla na schodech do zahrady. V tuto roční dobu jsou zledovatělé.“ Zastřeně dodala: „Byl zázrak, že se nezabila.“

Dobře cvičení poskoci už dopravili má zavazadla nahoru, litoval jsem ale, že jsem před setkáním s Annou nedostal šanci opláchnout si obličej. Ne že bych se odvážil vzepřít rozkazu, který mi ledová Sara vydala.

Následoval jsem ji přes naleštěné parkety, vzhůru po mramorovém schodišti a podél galerie olejomaleb šlechticů, o nichž jsem s jistotou věděl, že nebyli s Annou nijak spříznění. Nakonec jsme dorazili ke dveřím z ořechového dřeva v soukromém křídle domu.

Sara na ně zdvořile zaťukala a já jsem uslyšel Annin hluboký, kultivovaný hlas, jak nás zval dovnitř.

Pokoj byl zařízený v měkkých odstínech šedé a krémově bílé. Na opačném konci se nacházela tři obrovská okna s kosočtvercovými tabulkami, napůl zakrytá nabíranými závěsy, dlouhými postranními i krátkými v horní části oken, ze zlatého a krémově bílého brokátu. Okna nabízela výhled na zamrzlé jezero. Před okny stály křesla a pohovky. V další stěně se nacházel velký krb a naproti němu manželská postel. V té byla uvelebená Anna. Na sobě měla krajkový, šalvějově šedozelený župánek a opírala se o hromadu perlově šedých saténových polštářů. Po jednom boku měla čajový podnos, po druhém počítačový stolek. Čaj však nepila a na notebooku taky nepracovala. Vlastně rozladěně civěla na delikátní sádrové šlahouny a květy nahoře na stropě.

Když jsme se Sarou vešli, otočila k nám hlavu a její unavená tvář se roztáhla v zářivém úsměvu.

„Christophere, drahoušku. Tak dospělý a sofistikovaný. Vždycky jsem si myslela, že tě pohřbí v džínách a flanelové košili.“ Napřáhla ke mně ruku v pozdravu. Abych ji mohl uchopit, musel bych na obrovskou postel vylézt, proto jsem lůžko obešel a sehnul se k ní, abych ji políbil na líc.

„Anno. Už je to tak dávno.“

„A nesetkali bychom se ani teď, kdybych nezahrála na tvoji provinilou strunu,“ zasmála se a já jsem ucítil starý neodolatelný tah jejího šarmu. Anně už muselo být přes šedesát, při pohledu na ni byste jí však tolik nikdy nehádali. Její vlasy měly stále stejně neuvěřitelný odstín ohnivě měděné a její oči – vždy její nejlepší rys – byly stále stejně velké, zelené a úchvatné. Svým rukám, tváři a chodidlům věnovala i nyní tu nejlepší péči – důkazem byly dokonale nalakované nehty na prstech u nohy, které jsem viděl trčet ze sádry na jejím levém kotníku.

„Jak se to stalo?“ zeptal jsem se a kývl směrem k sádře – na tvrdém povrchu bylo naškrábáno několik podpisů.

„Kurevská smůla,“ zabručela Anna. Úplně mi vypadl její peprný slovník. Anna vždycky klela jako dlaždič. Říkalo se, že stížnosti jejích rozladěných studentů děsily celý univerzitní sekretariát. A jemnocitem průměrného studenta angličtiny neotřese jen tak něco. „Ale to je jedno. Jaká byla cesta? Muselo letadlo nouzově přistát? Zase se ti ztratila zavazadla?“

„Našli je. A náš odlet se opozdil jenom asi o hodinu.“

Anna řekla Saře: „Nikdo, koho znám, nemá při cestování tak příšernou smůlu jako Christopher. Jediné, co by mohlo situaci ještě víc zhoršit, by byl pád letadla.“ Znovu se rozkošně zasmála. „Pořád se musíš před nástupem na palubu zpít, drahoušku?“

„Teď už jsem mnohem disciplinovanější. Čekám na palubní servis.“

„Potřebovala jste něco, Anno?“ zeptala se Sara.

„Ne, drahoušku.“ Anna ji mávnutím ruky propustila. Když se za Sarou zavřely dveře, Anna řekla: „Ta holka je kurevský poklad. Cigára mám na stole, drahoušku. Mohl bys?“

Sebral jsem cigarety z nízkého stolku vedle šedé sametové pohovky u okna a přinesl jí je. Stolek zdobily bílé růže a další byly umístěné v křišťálové váze u její postele. Podal jsem Anně její zlaté cigaretové pouzdro.

„Zapalovač.“ Kývla na zlatem zdobený noční stolek.

Otevřel jsem zásuvku a zamrkal. Vedle dvou paperbacků – Anniných –, vykládané krabičky na léky a tuby krému na ruce AHAVA ležela pistole. Jednalo se o Browning Hi-Power, což jsem poznal díky rešerším pro Slečnu Butterwithovou na odstřel.

„Je opravdický?“ zeptal jsem se.

„Rozhodně. Garance, nebo peníze nazpět. Přímo z laboratoří u Mrtvého moře v Izraeli. Jejich koupelové soli jsou úžasné. Kůži mám po nich hebkou jako dětská prdelka.“

„Mluvím o tom kvéru.“

„Ach. Ano. Je opravdický. Žádný strach. Mám průkaz.“

Podal jsem Anně zapalovač. „Nepamatuju si, že bys někdy dřív bývala ozbrojená.“

„Věci se mění. Jak se má David?“

„Už spolu nejsme.“

Povytáhla obočí, zapálila si cigaretu a trhnutím zacvakla zapalovač. „Nepovídej, že jsi mu dal konečně kopačky. Ne. Ovšemže ne. No, nemůžu říct, že bych byla překvapená.“ Dlouze potáhla z cigarety a vyfoukla modrý proužek kouře. „Nech mě hádat. Utekl se sousedem.“

„S mým osobním asistentem.“

Zasmála se. I já jsem se zasmál, i když mi to vlastně směšné nepřipadalo. Pochyboval jsem, že mi to kdy bude připadat směšné.

„Vídáš se s někým novým?“

Vzpomněl jsem si na JXe. „Ne.“

„Chudáčku. Pořád ale máš slečnu Butterwithovou. I když jsem popravdě překvapená. Doslechla jsem se, že tě Wheaton & Woodhouse pustili k vodě.“ Její zelené oči si mě mazaně prohlížely. Právě kvůli tomuhle pohledu bylo nemožné vykroutit se z toho, že odevzdáváte úkol pozdě.

„Přesunuli jsme se k Millbrook House’s Crime Time.“

„Ach, ti odvedou skvělou práci. Mají tak rozkošné obálky. Jaký máš rozpočet na reklamu?“

Pokrčil jsem rameny. „Nic extra, ale pořád lepší, než nám dávali u Wheaton & Woodhouse.“

Najednou mezi námi zavládlo ticho. Cítil jsem, že je něco v nepořádku, nedokázal jsem ale říct co nebo proč. Anna se na mě dál usmívala přes závoj cigaretového kouře.

„Co je?“ zeptal jsem se.

„Co by mělo být?“ Pokynula mi cigaretou, ať si přisunu jednu z bílých sametových židlí blíž k posteli.

Přitáhl jsem židli po naleštěné podlaze a posadil se. „Ne že by mi tvá důvěra nelichotila, s učením ale nemám žádné zkušenosti a ty znáš spoustu spisovatelů, kteří jsou mnohem úspěšnější a známější než já. Proč jsi zavolala mně?“

Anna se usmála. „Třeba jsem si myslela, že ti to prospěje.“

„Lichotivé, ale neumím si představit, že bys mi za poslední dekádu věnovala víc než občasnou myšlenku.“

„Neusnadňuješ nám to, Christophere. Od všech ses odřízl. Nepořádáš autogramiády ani knižní šňůry a neúčastníš se konferencí. Byl jsi nejlepší a nejnadanější z mých studentů a do určité míry jsi svůj potenciál naplnil…“

Odfrkl jsem si.

Anna pokrčila rameny a trhla sebou, neboť ji ten nemoudrý pohyb zabolel. „Popíráš to? Popíráš, že ses odřízl od starých známých?“

„Ne. Soustředil jsem se na svoji kariéru.“

„To my všichni.“ Annin hlas zněl hořce. „Poslyš, Christophere, já vím, o čem mluvím. Moje ctižádost mě stála první dvě manželství.“

„Do třetice všeho dobrého?“

„Někoho zase mám, ano.“

„Blahopřeju,“ řekl jsem překvapeně, ačkoli jsem k překvapení vlastně neměl žádný důvod.

Anna koneckonců nebyla senilní. Šedesátka je nová padesátka, ne? A padesátka nová čtyřicítka a čtyřicítka nová třicítka. Mimochodem, proč jsem se vlastně necítil na třicet?

„Díky.“ Zdálo se, že myslí na něco jiného.

„Pořád netuším, co tu vlastně dělám.“

Anna si povzdychla. „Dobrá. Pravda je, že jsem si v časopise People přečetla o tom, co tě potkalo na té spisovatelské konferenci v Severní Kalifornii. Jak jsi tam vyřešil vraždu.“

„Počkat. Nechceš snad říct…“

Zvláštně se zasmála. „Vlastně jo. Teda, nejsem si tím absolutně jistá, ale myslím, že se mě někdo pokouší zabít.“

Kapitola
dvě

„Ty si myslíš…“

„Ano. Nesměj se.“

„Představa násilné smrti je sice kpopukání, ale…“ Spochybami jsem na ni hleděl. „Myslíš to vážně? Myslíš, že jo?“

Anna měla ve tváři výraz, jaký jsem uní ještě nikdy neviděl – ne že bych si pamatoval všechny její výrazy. Popravdě mi na mysli vytanuly jenom dva, podrážděný a„Bože, za co mě trestáš“.

„Nejsem si jistá. Bojím se, že se po všech těch letech psaní ovraždách nechávám unést představivostí. Prostě se stalo pár věcí… divných věcí.“

„Jako například?“

„Začněme mým pádem ze schodů. Nemůžu na to přísahat, po těch schodech jsem ale prošla už milionkrát, ať už vkvětnu nebo vlistopadu.“

„Takžes to tentokrát vzala jako to listí, co? Poslyš,“ řekl jsem, „to, že jsi na nich zatím nikdy neuklouzla, neznamená, že jsi nemohla uklouznout tentokrát.“

„Byl tam led. Prostě ledová plocha. Ne sníh, ne námraza, ne obvyklá tenká vrstvička, ale tlustý led, jako by ten schod někdo polil vodou anechal ji zmrznout.“

„To je všechno? Moc toho nemáš, Anno. Mohlo dojít knějaké… knějaké ledové anomálii, není to nemožné.“ Rosnička nejsem, no.

„Byly tu ijiné věci. Nic průkazného. Aspoň ne samo osobě. Když to ale shrneš…“

Shrnula mi to. Prudká otrava jídlem, která postihla jenom ji anikoho jiného vdomě. Kamenná urna, která spadla zbalkónu ajen taktak ji nerozdrtila. Nefunkční brzdy vjejím autě. Vyslechl jsem ji mlčky. No, aspoň na své poměry. Skoro mlčky. Prakticky jsem ji nepřerušil.

„Christophere, mohl bys laskavě sklapnout?“ požádala mě Anna nakonec. „Tohle je můj příběh. Snažím se ho vyprávět po svém. Vím, co je brzdová kapalina ajak důležitá je její správná hladina. Mám výtečného mechanika.“

„Čemu nerozumím, je, co bych stím podle tebe měl udělat, pokud se ti někdo opravdu snaží ublížit? Jestli to tak je, musíš jít na policii.“

„To rozhodně nemůžu.“

„Proč?“

„Co když se pletu?“

„Tak se ti uleví, ne? Osobně by mi nevadilo působit trochu paranoidně, pokud by se ukázalo, že jsem se zmýlil anikdo mi neusiluje oživot.“

„Zničilo by mě to. Něco takového by se neututlalo. Jsme na maloměstě ajá jsem velké zvíře.“

Skromnost nikdy nepatřila mezi Anniny slabé stránky.

„Pět minut hanby přece stojí za to…“

„Buďto by to vypadalo jako snaha zviditelnit se, nebo by si lidi začali myslet, že mi přeskočilo. Každopádně by bylo obojí nesnesitelné.“

Podle mě by to nebylo tak nesnesitelné jako smrt, jenže já mám svoji maličkost fakt rád. Moc bych sám sobě chyběl.

Anna řekla: „Pamatuj, že okruh podezřelých je malý. Musela bych obvinit přítele, studenta nebo jednoho ze svých dlouholetých věrných zaměstnanců, že mi chce ublížit.“

„Vážně ublížit. Což je pořád lepší než smrtelně. Chci říct, ty přece někoho podezříváš, ne? Koho? Všechny? Nikoho? Nebo všechny možnosti?“

Zatvářila se bolestně. „Říkala jsem ti, že si tím nejsem jistá.“

„Jo, jo. Rozumím. Není hezké obvinit přátele arodinu, že se tě snaží odkrouhnout, nějaké podezření ale přece mít musíš. Instinkt ti musí něco napovídat – za předpokladu, že se tu vůbec děje něco nekalého.“

„Ale oto právě jde. Nemám zdání. Proto chci tvoji pomoc. Máš skvělý pozorovací talent, Christophere.“

„Že jsem si nikdy nevšiml.“

„Na někoho tak sebestředného, ano. Taky jsi překvapivě vnímavý, když jde olidi, kteří stebou nemají nic společného. Romány oslečně Butterwithové možná postrádají hloubku, umíš ale svým postavám připsat opravdu věrohodné motivy. Zvlášť vrahům.“

„To je fikce.“

„Nejlepší fikce odráží pravdu skutečného života.“

Byla tu ozvěna? Tuhle mantru jsem si pamatoval zdávných dob. Zdob, kdy jsem vynechával valnou většinu přednášek, které se netýkaly psaní, nebo je trávil vzadní řadě shuliči aspáči asepisoval své příběhy.

„Takže si myslíš, že bych se tu mohl trochu porozhlédnout azjistit, kdo ztvojí veselé skvadry se tě snaží oddělat? Věděl jsem, že jsi mě sem nepřitáhla kvůli mým schopnostem učitele, protože žádné nemám.“

„Nevadí ti to, že ne?“ Upřela na mě pohled, který se tak blížil prosebnému, jak jsem uní ještě nikdy neviděl. Ani na minutu jsem mu nedůvěřoval. Anna rozhodně nepatřila kžebrajícím dámičkám vnesnázích.

„Mám být upřímný, nebo zdvořilý?“

„Máš mi pomoct.“

„Musíš být fakticky zoufalá.“

„Jsem.“

„No,“ řekl jsem pomalu, „je to tvůj život. Udělám, co budu moct.“

Zdálo se, že se jí ulevilo. Tak to byla jediná.

▬ ▬ ▬

Pokoj, kde mě ubytovali, mohl být stejný, vjakém jsem přespával při své poslední návštěvě asi před deseti lety. Moje vzpomínky byly vágní. Teď už na mě nedělaly dojem pravé starožitnosti ani opulentní výzdoba nebo tisky, které nepocházely zArt.com – čímž chci říct, že jsem se nezul, než jsem vkročil na ručně tkané modré azelené perské koberce, ajestli jsem se vyhnul tomu, abych se posadil na zlatem protkaný, smaragdově zelený brokátový přehoz přes postel, pak jen proto, že jsem nebyl až tak unavený, arozhodně ne proto, že by mě zastrašil kus povlečení.

Samotná postel vypadala jako modifikovaný obětní oltář znějakého obskurního řeckého ostrova. Byla opatřená čtyřmi korintskými sloupy ztmavého dřeva, koženými panely smosaznými hřeby vsazenými do hlavy anohou postele anebesy ze železa vytepaného do tvaru břečťanu avinné révy. Zelené sametové závěsy zametaly podlahu lesklou jako sklo.

Samozřejmě tu byl idalší nábytek, zdálo se však, že existuje pouze proto, aby lůžko nepropadlo depresi ze změny svého osudu. Stephen King by oté posteli mohl napsat knihu.

Kdybych už nebyl cvok, po několika nocích pod těmi zkroucenými šlahouny by mi dozajista přeskočilo. Což byla přirozeně planá úvaha, protože jsem očividně byl cvok. Jak jinak se dalo vysvětlit, že jsem na Annin bláznivý plán přistoupil?

Když jsem si na to vzpomněl, zachvěl jsem se azačal hledat teplejší oblečení. Zapomněl jsem, jaký chlad bývá ve státech, které mají opravdovou zimu. Neviditelné ruce mi vybalily zavazadla auložily moje věci přesně na ta místa, kde bych je nikdy nehledal. Nakonec jsem objevil oděv na převlečení včerně lakované komodě ve stylu Ludvíka XV. Vytáhl jsem čisté levisky – volnější střih, protože čtyřicítka možná opravdu byla nová třicítka, tentokrát bych ji ale rád prožil vpohodlí – ahnědý pulovr zjehněčí vlny značky Ralph Lauren sšálovým límcem. Takový svetr bych si pro sebe obvykle nekoupil, součástí znovuzrození mojí kariéry však byla izměna vzhledu. Což očividně zahrnovalo luxusní účesy, kosmetické přípravky, kjejichž používání člověk potřeboval vědecký diplom, aspoustu předraženého oblečení, které mi vybral někdo jiný.

Stále jsem sebou překvapeně trhl pokaždé, když jsem zahlédl svůj odraz vzrcadle nebo ve skle okna. Šaty očividně opravdu dělají člověka; já jsem tak díky nim nyní vypadal míň jako mrzoutský poustevník avíc jako hip spisovatel. Jak bych rád vypadal, když mi bylo dvacet – nebo itřicet. Jako muž, se kterým by měl randit JX. Jediný problém spočíval vtom, že jsem takový prostě nebyl. Uvnitř jsem byl pořád stejný čtyřicetiletý buran píšící detektivky ostaropanenské slídilce, které nikdo nechce číst, akterého ve stejném roce pustil kvodě jak vydavatel, tak milenec.

Teď už dva milenci. Protože iJX už patřil do minulého času, ato, že jsem ho ktomu přiměl, byla patrně první ohleduplná věc, kterou jsem pro někoho za hodně dlouhou dobu udělal. Možná jsem trochu ranil jeho city, JX si ale zasloužil víc, než jsem mu mohl dát. Zasloužil si něco lepšího. Na což by určitě brzy přišel sám.

Pochvalně jsem kývl na hnědookého muže sdrahým melírem voválném zrcadle nad komodou. Kývnutí mi oplatil. Hej, jak jsem si teď uvědomil, za posledních několik měsíců dokonce shodil pár kilo. Nepochybně to bylo hrůzou ztoho, že se jednou ovíkendu bude muset svléct donaha před vypracovaným mladým krasavcem.

Cestou dolů ze schodů jsem narazil na ledovou princeznu. Sara nesla vrukách jeden ztěch bílých DHL balíků, ve kterých vydavatelé obvykle posílají zpátky korektury. Nesla ho před sebou, jako by se chystala na hedvábném polštáři předat Popelčin skleněný střevíček.

Bylo dobré vědět, že Anna už zase píše. Vzpomněl jsem si, že už dlouho žádnou knihu nevydala.

„Ahoj,“ řekl jsem. „Chtěl jsem jít dolů do zahrady aprohlédnout si domek pro hosty před zítřejším seminářem.“

Sara se na mě mrazivě usmála. „Vlastně tam není nic kvidění. Postarám se za vás ovšechny podrobnosti. Stačí, když seminář zítra odučíte.“ Sice nedodala a, proboha živého, nic nerozbijte, uměl jsem ale číst mezi řádky.

„To je od vás sice milé, budu se ale cítit líp, když si budu moct předem prohlédnout místnost.“ To znělo náležitě neuroticky. Sara si zachovala vytříbeně prázdný výraz.

„Když na tom trváte. Domek pro hosty není zamčený. Můžete si ho prohlížet, jak jenom budete chtít. Jestli se ale chystáte do zahrady, vkumbálu dole pod schody jsou sněhule. Doporučuju vám, abyste si jedny půjčil. Ana schodech dolů do zahrady bych si dávala opravdu velký pozor.“

Neřekla to zrovna mile, přesně to jsem ale potřeboval vědět. Poděkoval jsem jí, sešel dolů do přízemí, podle pokynů si vzal sněhule, obul si je avyšel ven.

VJižní Kalifornii moc sněhu nemíváme. Ne tam, kde žiju. Máme bazény, palmy askateboardisty. Když jsem vyšel ven zAnnina domu, ocitl jsem se vzimní pohádce. Připravila mě odech – anejenom proto, že byla taková zima, až jsem měl pocit, že mi snad zmrzne kyslík vplicích.

Všechno, každou rovnou plochu, pokrýval krásný, jiskřící sníh. Povrchy, které byly příliš nakloněné nebo nerovnoměrné, obalil led, který se ve strnulém slunečním svitu třpytil jako krusta zdrahokamů, malinkých blýskavých prizmat, červených amodrých, které lapaly světlo jako zmrazený oheň. Okolo stromů se vinuly ledové girlandy ajá jsem hádal, že pod námrazou se ukrývají světelné řetězy. Větve byly vytáhlé aještě tenčí pak vmístech, kde led začal tát aznovu zmrzl. Podtrhovalo to nadpřirozený vzhled krajiny.

Prošel jsem zasněženým dvorem, překřupal jsem přes trávníky apo nerovných kamenných schodech jsem zamířil dolů do spodní zahrady. Bylo to jako kráčet sněžítkem. No, asi sušší. Abylo snadnější tady dýchat, ikdyž mě napadlo, že bych opravdu měl začít pravidelněji cvičit.

Domek pro hosty vypadal jako zmenšená verze hlavního domu. Stejné malebné gotické dveře, stejná okna smnoha tabulkami, všecko úplně stejné, jenom vminiaturním podání.

Jak Sara slíbila, domek byl odemčený. Otevřel jsem dveře avešel dovnitř. Topení nebylo zapnuté, ikdyž elektřina fungovala. Aitady bylo všechno zmenšeninou hlavního domu.

Žádné mramorové schodiště, ale naleštěné parkety, ořechové obložení avápencový krb. Francouzské dveře se otvíraly na zasněženou terasu. Nahoru vedlo vyřezávané schodiště.

Všechno bylo tip-top. Nic nevyčnívalo, to jsem však ani nečekal. Sem dolů jsem se vydal proto, abych se mohl projít nahoru adolů po kamenném schodišti vzahradě. Někde jsem se svým pátráním, když budu ten termín používat velmi volně, začít musel. Očividnou volbou se zdálo místo činu.

Ve výklenku sokny skosočtvercovými tabulkami stál velký, rustikálně vypadající kulatý stůl. Zničehonic mě přepadla vzpomínka na to, jak jsem se poprvé zúčastnil Asquithského kroužku.

Připadalo mi to jako vjiném životě.

Nebylo to ale zas tak dávno, abych si nevzpomněl na pocit, jako bych obdržel klíče ke království – ana přesvědčení, že se někde musela stát chyba. Očekával jsem, že ostatní budou mnohem zkušenější, sebevědomější apokročilejší ve své kariéře. Realita byla jiná. Ano, všichni, kdo se toho roku semináře zúčastnili, byli vkariéře dál, zdáli se ale skoro stejně zmatení naším odvětvím jako já – arozhodně neoplývali větším sebevědomím. První anejdůležitější lekce, kterou jsem si toho roku ze semináře odnesl, byla, že psaní je onejistotě. Ona skrytá nejistota mě od té doby hnala neustále kupředu – na úkor mého osobního života.

Trochu jsem se porozhlédl kolem, otevřel jsem ledničku, zásobenou drobným občerstvením na zítřek – vznešeně jsem si zakázal ukrást brownie –, apak jsem se vydal nahoru prohlédnout si dva pokoje, které se tam nacházely: ložnici apracovnu. Okno vkanceláři nabízelo výhled na kamenné schodiště kdomu ajeho okolí. Ložnice byla obyčejná aneosobní – spomuchlaným přehozem na posteli.

Možná si tu odpoledne rádi dávali dvacet zahradníci. Vzimě toho nemohli mít moc na práci, ne?

Vrátil jsem se dolů avyšel ven – amálem jsem vyletěl zkůže.

Na kamenném schodu stál postarší muž.

„Vylekal jsem vás? To je mi líto.“ Napřáhl ke mně ruku vkožené rukavici atázavě se usmál.

„Ne, ne. Vůbec ne,“ ujistil jsem ho, jako bych proskakoval dveřmi jako vyděšený jelen běžně. „Ahoj.“ Potřásli jsme si rukama.

Byl vysoký ahubený, měl vlnité vlasy, stejně hladké abílé jako sníh, apohledné, dokonce mladistvé patricijské rysy. Vypadal jako někdo slavný, nedokázal jsem si ho však nikam zařadit.

Jako by mi četl myšlenky, řekl: „Nevzpomínáte si na mě, že? Jsem Rudolph Dunst. Rád vás zase vidím, Christophere.“

„Věděl jsem, že vás znám. Pořád jsem rozhozený zletu. Rád vás zase vidím, pane Dunste.“

„Už je tomu několik let,“ řekl Dunst lehce. „Aprosím, říkejte mi Rudolphe.“

Rudolph Dunst byl Annin dlouholetý redaktor. Představila mi ho, když pracoval jako starší redaktor uTheodora Mansfielda ajá jsem právě začínal. Dunst měl ten neuvěřitelný nevkus, že odmítl první slečnu Butterwithovou. Pravda, udělal to velice laskavě adiplomaticky. Patřil ke starosvětským redaktorům džentlmenům, jaké si nová sorta dávala kpolednímu suši. Slečna B. každopádně měla poslední slovo, protože se stala národním acenami ověnčeným bestsellerem.

Ironií bylo, že nyní jsme jak Dunst, tak já bojovali vnovém vydavatelském prostředí opřežití. ‚Prostředí‘ představovalo slušný výraz pro žíravinovou koupel.

Rudolph odhalil působivou zubařskou práci vširokém úsměvu. „Takže za Annu povedete AK, jestli to chápu dobře?“

„AK?“

Vtéto souvislost mě napadl jedině samopal, což byl asi nesmysl, pokud se Anna nechystala své studenty postřílet. On však vysvětlil: „Asquithský kroužek. Annin spisovatelský seminář během let zplodil několik skutečně mimořádných talentů. Mimo jiné ivás.“

Bylo by hloupé přít se oněco takového. Anna dozajista hojnou měrou přispěla ktomu, že se moje knihy začaly vydávat, svoji první jsem ale prodal vposledním semestru na vysoké. Anna mě přizvala do Asquithského kroužku až odva roky později, takže AK neměl smým úspěchem vůbec nic společného. Kdybych na to ale poukázal, působilo by to nevděčně.

Místo toho jsem řekl: „Hledáte nové talenty?“

Rudolph zvedl obočí. „Pracujete na něčem novém?“

„Já? Ne.“ Ta představa mě zaskočila. Vzdát se slečny Butterwithové? Kvůli čemu? Kvůli další drsné, sprosté, nevychované policistce/tajné agentce/lovkyni hlav? Další drsné, sprosté, nevychované upírce/démonce/lovkyni čarodějnic? Další drsné, sprosté, nevychované kuchařce? Hm… to poslední možná nebyl tak špatný nápad. Rešerše by mohly být zábavné…

„Pořád si knížky oslečně Butterwithové užíváte?“ Rudolph působil lehce pobaveně. Ani za život jsem si neuměl představit proč.

„Ano,“ prohlásil jsem neochvějně. „Užívám. Moc. Totálně.“

„Aha.“

„Chystal jste se dovnitř?“ Začal jsem uhýbat, abych mu umožnil vejít, on ale ustoupil vzad.

„Ne, ne,“ řekl Rudolph. „Všiml jsem si, že se vdomku svítí, a…“

Vypadal trochu nejistě. Napadlo mě, jestli se mu Anna svěřila se svými obavami. Tvrdila, že ne, já jsem však věděl, že lidé toho namluví víc, než si myslí.

„Chtěl jsem se tu stím před zítřkem trochu obeznámit.“

Poplácal mě po rameni aspolečně jsme vykročili zasněženou zahradou zpátky, přičemž jsme se plahočili kolem černých železných kostí obelisků aaltánů.

„Povedete si dobře, Christophere. Navíc by mě moc překvapilo, kdyby se Anna sem dolů během víkendu nepřivlekla.“

Sesádrou na noze? Dolů po těch schodech? Uprostřed zimy? Kdyby mohla, proč by nevedla ten zatracený seminář sama? Jenže Rudolph ji patrně znal líp než já. Už roky se říkalo, že Anna aRudolph se spolu usmiřují arozchází celá desetiletí. Já jsem je viděl pohromadě jenom na konferencích atam se chovali stejně jako ostatní na podobných akcích. Což znamenalo, že se na sebe nevrhali během panelů.

Zrovna teď jsem ale nechtěl myslet na JXe. Bylo překvapivě bolestivé uvažovat otom, že už ho kromě profesionálních akcí asi nikdy neuvidím. Afakt netuším, proč to ve mně krucinál okamžitě vyvolalo vzpomínku na to, jak krásně vypadal úplně nahý.

Jenže já jsem na nahého JXe myslel dost často. Stejně krásně ale bude určitě vypadat ina profesionální akci. Smoking bude rozhodně ladit sjeho medově hnědou kůží.

„Děje se něco?“ zeptal se Rudolph apohlédl na mě.