Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

vydává

TJ KLUNE

Dům v blankytně modrém moři

Pod šeptajícími dveřmi *

JOSH LANYON

Případ mrtvého redaktora

* Přípravujeme

Copyright © 2016 Josh Lanyon

Cover © Lukáš Tuma

Translation © Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7594-464-1 ePub (FANTOM Print)

ISBN 978-80-7594-465-8 mobi (FANTOM Print)

ISBN 978-80-908588-4-8 ePub (conQueer Media)

ISBN 978-80-908588-5-5 mobi (conQueer Media)

Fanouškům z LJ – díky, že tu jste

KAPITOLA
JEDNA

Trpět pro umění, to umím pochopit – ale umřít pro něj? Tak to fakt není můj styl.

Jenomže to vypadalo, že smrt je opravdu na programu dne, jak jsem hádal podle sténání mostu pod mýma nohama. Volnou rukou jsem se chytil dřevěného zábradlí, kluzkého deštěm, a zadíval jsem se dolů. Do nahnutých mostních pilířů bušila zpěněná hněď bahna, kamení a zlámaných větví. I já jsem zasténal.

Můj nepojízdný stříbrný lexus zůstal na opačné straně rozhoupaného mostu – příliš daleko na to, abych se teď vrátil. Most se vzepjal a já jsem se pověsil na zábradlí. Bičovaly mě dešťové kapky ne nepodobné lesklým jehlám. Zamžoural jsem a snažil se zahlédnout protější břeh. Marně.

Zatímco jsem váhal, rozhodnutí padlo za mě. Most se otřásl a zčásti se vyrval ze základů. Neměl jsem na vybranou, musel jsem tryskem vyrazit na druhou stranu. Nejistě jsem klopýtal v nepraktických polobotkách od Bruna Magli a snažil se neseknout sebou, jak mě obscénně těžký kufr mlátil do kolene a napěchované příruční zavazadlo se mi střídavě odráželo od boku a od pozadí.

V uších mi zněl hlas mojí agentky Rachel. „Nezabije tě, když se pro jednou slušně ohákneš.“

Slavná poslední slova. Já i moje kariéra, oba během týdne pod kytkami.

Dupdup, dupdup, dupdup…

Přes burácení vody jsem slyšel skřípot povolujících kloubů (naštěstí ne mých) a praskajícího dřeva. Měl jsem pocit, jako by se mi prkna propadala pod nohama. Představil jsem si sám sebe jako jednu z kreslených postaviček, jak několik vteřin kopu nohama do vzduchu, než konečně zafunguje gravitace. Přidal jsem – přesně jako kreslené postavičky.

Věděl jsem, že tenhle víkend bude chyba, už když mi ho Rachel navrhla. Věděl jsem to, přesto jsem své instinkty ignoroval. A teď jsem předběhl ostatní kandidáty na Darwinovu cenu o tři délky.

Most byl zpátky a vlnil se pod mýma dusajícíma nohama.

Dupdupdupdupdupdupdup… Moje nohy morseovkou ohlašovaly nástup paniky.

Tomuhle nikdo neuvěří. Snad. Snad nikdo neuvěří tomu, že jsem mohl být takhle pitomý. No, v prvé řadě nikdo neuvěří, že jsem se dobrovolně zúčastnil spisovatelského semináře. Stane se ze mě případ pro Nevyjasněné záhady.

Prakticky jsem slyšel, jak Robert Stack vážným hlasem shrnuje fakta pro diváky doma u obrazovek.

„Otázky ale zůstávají. Proč se Christopher Holmes rozhodl přejít přes starý, vratký a napůl zaplavený most pěšky poté, co dospěl k závěru, že by nebylo bezpečné přejet ho vozem? Proč tento čtyřicetiletý – ehm, devětatřicetiletý – autor řady cenami ověnčených detektivek souhlasil s účastí na spisovatelském semináři v odlehlé kalifornské vinařské oblasti, když se jeho přátelé i rodina shodují, že Christopher nenáviděl konference a z červeného vína ho vždy rozbolela hlava? A proč by tento celkem inteligentní a zjevně i příčetný muž utratil ZATRACENÝ MAJLANT ZA PÁR BOT, KTERÉ MU S NEJVĚTŠÍ PRAVDĚPODOBNOSTÍ PŘIVODILY SMRT?“

Robert Stack musel zesílit svůj skoro božský hlas do řevu, aby ho bylo slyšet přes hukot vody a bortících se břehů. Plahočil jsem se jako opilá nákladní mula a pod tíhou zavazadel vrávoral ze strany na stranu, když vtom jsem ke svému úžasu ucítil, jak prkna pod mýma nohama… nahrazuje bláto. Bláto a tráva. Špičky mých bot se zabořily do půdy jako horolezecké mačky a bezpečně tak ukotvily moje divoce balancující já na místě.

Dokázal jsem to, byl jsem na druhé straně.

A žil jsem.

Vyškrábal jsem se nahoru po nerovném svahu, otočil jsem se a zadíval se zpátky. Most, který spojoval Blue Heron Lodge s vnějším světem, se napůl sesunul do rozbouřených vod potoka. Do jeho vyvrácené konstrukce narážely křoviny, kamení a zmáčené mladé stromky, roztáčely se a voda je unášela dál po proudu.

Podlomily se mi nohy a těžce jsem dosedl na zavazadla. Asi jsem byl v šoku. Nemluvě o tom, že jsem si dal do těla víc než za posledních pět let dohromady. Hlavu a obličej mi zmáčel studený déšť. Svíral jsem svá zavazadla tak pevně, jako by obsahovala celý můj světský majetek, což byla vlastně pravda. Naštěstí byla napěchovaná tolika kusy náhradního oblečení, že by to vystačilo tuctu uprchlíků; jako jeden jsem se totiž cítil.

Podíval jsem se na hodinky. Byly čtyři. Kvůli špatnému počasí to vypadalo, že je mnohem víc hodin. Jedna věc byla jistá. Nechtěl jsem tady bloumat potmě. Zvedl jsem se na nohy. Proč mě, k čertu, nenapadlo vzít si z auta mapu?

Srub jsem nikde neviděl. To by bylo příliš snadné. Chci říct, proč by chtěl někdo ubytovat spisovatele v pěší dostupnosti – nebo aspoň na dohled – od hlavní silnice, že? Psavci by se mohli vypařit, zdrhnout před gumovým steakem a zvadlým salátem do místního fastfoodu – nebo do baru – vynechat workshopy vedené stejně zoufalými kolegy nebo, chraň bůh, dospět k závěru, že svůj čas lépe zužitkují tak, že budou psát, místo aby o psaní jenom mluvili.

Křivolaká cesta vedla vzhůru do borovicemi zarostlého kopce, který mizel v nízkých oblacích zataženého nebe.

Sebral jsem zavazadla a začal pajdat vzhůru. Ve vzduchu byly slabě cítit moře a kouř.

Po několika krocích, během nichž jsem připomínal Johna Silvera po pár lahvích rumu, mě napadlo, že bych v kufru přece jen mohl mít vhodné obutí. Sešel jsem z cesty a vklouzl pod větve borovic. Koruny stromů poskytovaly alespoň nějakou ochranu před lijákem a tlumily jeho zvuk. Klekl jsem si do jehličí, otevřel kufr a zašmátral v hromádce oblečení, které jsem nepoznával.

Nepoznával jsem ho proto, že bylo úplně nové a vybral mi ho nápomocný prodavač v obchodním domě Saks, zatímco jsem prověřoval „konkurenci“ v nedalekém Borders. A „konkurencí“ nemyslím mladší, statnější a vlasatější muže, než jsem já – myslím spisovatele s knihami v regálu „Doporučujeme“. Zlí kluci a dámy v růžovém. Lechtivé romány.

Nová garderoba byla součástí Rachelina mistrovského plánu na „obrození“ mého já, které mělo vdechnout nový život mojí kariéře. Nějak jsem nechápal, jak by několik piercingů a nový ohoz mohly přimět Stevena „Satana“ Krasse, mého nového redaktora u Wheaton & Woodhouse, k přehodnocení rozhodnutí zbavit se mě, když ho nedokázaly přesvědčit moje dosavadní úspěchy (jedenáct titulů na seznamu bestsellerů NYT a víc než dvacet cen). Neuměl jsem si představit, jakou přesvědčovací schopnost může mít černá kůže, byl jsem ale zoufalý. A vyděšený.

Od Zázraku k Propadáku v jedné snadné lekci. No, možná ne snadné, přece jen jsem psal už šestnáct let, padl jsem však za oběť jisté literární krizi středního věku – a to mi bylo sotva čtyřicet.

„Podle Stevena byly prodeje tvých posledních čtyř knih… no… slabé,“ pokusila se mi to Rachel vysvětlit. „Čísla prostě nejsou dobrá.“

„Jaká čísla? Slečna Butterwithová uzavírá případ už má třetí dotisk.“ Nemohl jsem uvěřit tomu, co slyším. Oni nám neobnoví smlouvu? Odmítnou moji opci?

„Přesto je to hluboký propad ve srovnání třeba se Slečna Butterwithová koná.“

Cítil jsem se otupěle. Nikdy mě nenapadlo, že by mohl nastat den, kdy se já a slečna B. nedokážeme přehoupnout přes minimální stanovenou laťku.

„Prodeje ale klesly všem, ne? Tak to slýchám. Říká se, že už nikdo nečte. Všichni sledují DVD, poslouchají CD a hrají počítačové hry.“ Čelo mi orosil studený pot. Udělalo se mi zle. Odmítnutí nepřijímám dobře. Zeptejte se mého ex.

„Všem prodeje neklesly,“ odvětila Rachel opatrně. A skutečnost, že se vyjadřovala opatrně, mi řekla všechno, co jsem potřeboval vědět. V newyorkských vydavatelských kruzích proslula Rachel Vingová jako Dračice Vingová. „Koukni, Christophere, trh se změnil. Slečna Butterwithová je…“

Nemohl jsem to poslouchat. Musel jsem ji přerušit. Slečna Butterwithová možná byla kyprá a postrádala veškerý smysl pro módu, byla ale moje dítě, potomek mého srdce. Zvolal jsem: „Slečna Butterwithová je klasika, je to instituce. Stojí na stejném stupínku jako slečna Silverová a Hildegard Withersová.“ Větu jsem zakončil polknutím, skoro dětským zajíknutím. Dál jsem se hádal, jako bych potřeboval přesvědčit Rachel.

„Kritika ji přirovnala k slečně Marplové. Chci říct, slečna Butterwithová a pan Pinkerton vyřešili víc zločinů než…“ Nešlo jenom o moje živobytí, bylo to mé – no, vzhledem k tomu, že skutečně šlo o moje živobytí, jsem to prostě nedokázal akceptovat. První slečnu Butterwithovou jsem prodal hned po vysoké. Tu sérii jsem psal, tři knihy ročně, už šestnáct let.

„No, možná bychom měli zvážit samostatnou sérii pro pana Pinkertona,“ nadhodila Rachel nápomocně.

„Rachel!“

Dál uvažovala nahlas. „Jo… Víš, to není tak špatný nápad. Kočky, které řeší zločiny, jsou pořád v kurzu. Koukni na sérii Kočka, která. Možná by ho mohli omylem zavřít do kufru… do kufru… mám to. Do Států se pašují zbraně hromadného ničení a pan Pinkerton skončí omylem zavřený v jedné z beden.“

Moje zdrcující ticho muselo být víc než výmluvné.

Rozpačitě řekla: „Anebo taky ne. Není to konec světa. Jsi opravdu talentovaný spisovatel. Prostě potřebuješ jinou platformu.“

Platformu? A co takhle okenní parapet?

„Jenom proto, že s tebou Wheaton & Woodhouse neprodlouží smlouvu…“

„Tím chceš říct, že Steven Krass se mnou neprodlouží smlouvu,“ skočil jsem jí do řeči hořce. „Je to jeho rozhodnutí, ne? On je hlavní redaktor, ne?“

„Jde o obchod, Christophere. Není v tom nic osobního.“

„Mělo by to být osobní. Vydělal jsem jim majlant. Víš, jaké nabídky jsem během let dostával?“

No, jo, Rachel to věděla. Byla moje agentka. Taky ale věděla, že v nedávné době se mě nikdo přetáhnout nepokusil. Jenže místo aby na ten bolestivý fakt upozornila, přišla s brilantním plánem, abych svého bývalého redaktora zaskočil v Blue Heron Lodge, kde měl svojí božskou moudrostí celý víkend oblažovat své akolyty.

Rachel si ono zaskočení představovala jinak než já – její nápad zahrnoval menší šanci, že skončím ve vězení. Svým nejlepším mistrovským, profesionálním způsobem – ať už to, k čertu, znamenalo cokoli – jsem mu měl předložit zcela novou a naprosto brilantní sérii. Teď už jenom zbývalo nějakou vymyslet.

„Je to dokonalá příležitost vyzkoušet něco nového,“ naléhala.

„Já nechci zkoušet nic nového.“

„No, měl bys. Jsi chlap, ještě ti není ani čtyřicet a píšeš o sedmdesátileté staré panně a jejím kocourovi. To nemůže být zdravé.“

Tak moc mi zalichotilo, že si Rachel myslí, že mi ještě není čtyřicet, že jsem se nevzepřel tak důsledně, jak jsem měl.

Jednu botasku jsem vyhrabal z chomáče hedvábného suspenzoru (byl ten kluk v Saks sjetý?), druhou jsem našel neslušně zapíchnutou v rozkroku kalhot od Kennetha Colea. V nejistém podřepu, ve kterém jsem připomínal ruského tanečníka po několika panácích vodky, jsem se následně pustil do přezouvání. Jak jsem tam tak balancoval s jednou rukou zabořenou v mokrém borovicovém jehličí a druhou se tahal za botu, zachytil jsem koutkem oka záblesk barvy.

Dosedl jsem na zadek – sotva jsem si přitom všiml, že se mi do půlek zavrtává šiška – a civěl jsem. O několik metrů dál stála na mýtině malá budova. Připomínala tak trochu miniaturní japonskou čajovnu. Dveře s papírovou výplní visely nakřivo a zevnitř ven se skrz ně vyhrnula hromádka hadrů.

Cítil jsem, jak se mi ježí vlasy na šíji. Připadalo mi, jako by se v lese najednou rozhostilo smrtící ticho. Z větve přede mnou naprosto neslyšně ukápla jediná dešťová kapka podobná diamantu. Jinak se nic nepohnulo.

Pomalu jsem vstal a propajdal jsem okolo bronzové sochy sedícího Buddhy. Jak jsem se k čajovně s vylomenými dveřmi blížil, podařilo se mi na hromádku hadrů zaostřit. Rozeznával jsem nyní detaily, zlaté odlesky, fialové šmouhy a pomačkané khaki, a nabyl jsem jistotu, že se dívám na oděv.

Na oděv a vlasy.

Na tělo.

Zastavil jsem se několik desítek centimetrů daleko. Byla to žena. Žena, které přes obličej visely blond vlasy. Vypadalo to, že pod khaki pršipláštěm má oblečené švestkově fialové pyžamo. Byla bosá. Měla malá promodralá chodidla s rudě nalakovanými nehty a na jednom palci zlatý prsten.

Udělal jsem další krok vpřed a zastavil jsem se. Nedýchala. Nehýbala se. Neměla správnou barvu. Nemusíte psát detektivky, abyste na pohled poznali mrtvolu.

Skvělou nápovědou pak byla zlomená, zkrvavená větev, která ležela pár centimetrů od špičky mojí boty.

KAPITOLA
DVĚ

Nacházel jsem se uprostřed ničeho s mrtvolou.

Pozitivní na tom bylo, že ta mrtvola aspoň nebyla moje.

Na vteřinu nebo dvě – nebo i tři – možná čtyři – jsem tam stál a neprojevoval nic z chladné duchapřítomnosti, kterou proslula slečna Butterwithová ve svých čtyřiceti osmi případech.

„A kurva,“ zašeptal jsem. Dialogy mi jdou obvykle líp.

Člověk by řekl, že někdo, kdo vydělává na smrti a nebezpečí, si s nimi bude umět líp poradit. Bohužel vám musím oznámit, že já ten případ nejsem. Po době, která mi připadala nekonečně dlouhá, patrně ale zas až tak dlouhá nebyla (aspoň doufám), jsem se začal rozhlížet po… čem vlastně? Po příhodné telefonní budce? Poldovi? Slečně Butterwithové? O několik metrů dál jsem viděl ležet svůj otevřený kufr. Viděl jsem prázdnou cestu za ním. Cesta působila velmi pustě a les velmi tmavě a tiše.

Samozřejmě mohlo jít o přirozenou smrt. Větev se mohla zlomit v lijáku a vichru a té neznámé prostě spadnout na hlavu.

A pak se od její gumové hlavy odrazila a přistála půl metru daleko?

Jo, jasně. Snažil jsem se o tom přesvědčit sám sebe ve stejné chvíli, kdy mi došlo, že nikdo, pravděpodobně ani lidé, kteří by se zoufale toužili vypařit ze spisovatelského semináře, by si uprostřed listopadu nevyrazil na vycházku do lesa v pyžamu a navíc naboso.

Takže… existovala velká šance, že se nestala obětí bizarní nehody. Takže… s největší pravděpodobností stojím na místě činu.

Omluvně jsem ukročil vzad.

Pokud skutečně šlo o místo činu, nebylo nerozumné předpokládat, že někde v okolí může číhat vrah. Někde poblíž. Zadíval jsem se na čajovnu. Nalevo ode mě praskla větev. Prudce jsem se otočil. Nedokázal jsem říct, jestli křoví rozkomíhal vítr, nebo…

Periferním viděním jsem zachytil pohyb. Obrátil jsem se zpátky k čajovně, a jak jsem tak zíral, zdálo se mi, že se za rozbitými dveřmi pohnulo něco černého. Byl snad někdo uvnitř a sledoval mě? Anebo to byl jenom účinek stínů a světla? Spousty stínů a jenom trochy světla. Napínal jsem zrak, abych líp viděl.

„Haló?“ zavolal jsem až příliš hlasitě.

Déšť tiše šuměl v listí a na střeše. Pohlédl jsem na smějícího se Buddhu. Už nepůsobil tak vesele – vlastně vypadal, jako by se příšerně potil.

Spisovatelé se obvykle… dívají. Nejsme akční hrdinové. Chci říct, já o akčních hrdinech dokonce ani nepíšu. Udělal jsem další krok vzad, a pak další – a škobrtl jsem o další větev. Když jsem získal zpět rovnováhu, otočil jsem se, odsprintoval ke svým zavazadlům, padl jsem vedle nich na kolena a začal do nich cpát zpátky všechny své věci. Nemotorně jsem zaklapl zámky. Zvedl jsem se na nohy, přehodil si příruční zavazadlo přes rameno a vyrazil k cestě.

Víte, jak se říká, že smrti neutečete? No, strach vám dává křídla. I když připomínáte spíše bezhlavé kuře než majestátního orla, jak na úprku klopýtáte a vrávoráte, řítíte se bezhlavě křovím, kloužete po borovicovém jehličí a čvachtáte loužemi, které jsou vždycky hlubší, než očekáváte.

Vyběhl jsem na cestu, zastavil jsem se a hruď se mi nadouvala, jak jsem se snažil popadnout dech.

Nezdálo se, že by mě někdo pronásledoval.

Ta mrtvola – ta žena – musela přijít z chaty, ne? Z města sem přivandrovat nemohla. Byla v pyžamu, takže se sem pravděpodobně dostala uprostřed noci. Proč? Bylo pozdní odpoledne; jak to, že si jejího zmizení nikdo nevšiml? Jak to, že tohle místo nebylo prolezlé lidmi, kteří by ji hledali?

Byli jsme tu jenom já a… No, doufejme, že jsem tu byl jenom já. Zíral jsem kolem. V tmavém, neprostupném lese se nic nehýbalo, přesto jsem měl pocit, jako by mě někdo sledoval. Cítil jsem, že mě někdo sleduje.

A jelikož jsem stál přímo uprostřed cesty, bylo velice snadné mě sledovat. Popřípadě i pronásledovat.

Přeběhl jsem přes cestu a vpadl mezi stromy na druhé straně. Zůstal jsem stát ve stínech a hleděl na les naproti.

Nic se nedělo.

Panovalo tu takové ticho, že jsem slyšel tikot svých náramkových hodinek. Jak dlouho jsem tu mínil čekat? Dokud se něco nestane? Nechtěl jsem, aby se něco stalo. Už se toho stalo víc než dost. Bude lepší odsud vypadnout, než se stane něco dalšího. Hlavně pokud by se to mělo stát mně.

Znovu jsem se chopil zavazadel a vzal kopec ztečí.

Co ještě by se mohlo pokazit? Měli tady medvědy? Ačkoli jsem všechny své knihy zasazoval do malebných anglických vísek s děsivou mírou zločinnosti, znal jsem kalifornské dějiny a měl jsem takový dojem, že v téhle oblasti dříve žili grizzlyové, kovbojové a jiní antisociální masožravci.

Z houštiny přede mnou vyrazilo hejno křepelek. Zaječel jsem. Jelikož jsem však sotva popadal dech, vyznělo to spíš, jako když z balónku rychle uniká vzduch. Křepelky zmizely v mokrém tichu, bušily křídly a vydávaly zvláštní švitořivé zvuky.

Moje myšlenky se vracely zpátky k mrtvé v lese. Jak dlouho už tam ležela? Podle jejího vzezření moc dlouho ne. I když se v našich pohodových detektivkách snažíme omezit forenzní detaily na vkusné minimum, viděl jsem spoustu epizod Sběratelů kostí. A nejenom kvůli Davidu Boreanazovi.

Na vrcholu kopce jsem se znovu zastavil, abych si odpočinul. Dalo se bezpečně říct, že žádný přeborník v přespolním běhu nejsem. Svaly na lýtkách mě pálily. V boku mě píchalo. Záda mě začínala varovně pobolívat. Nemohl jsem uvěřit tomu, že se tak zoufale snažím dostat na místo, kam jsem původně vůbec nechtěl.

Pod sebou jsem uviděl rozlehlý staromódní dům z kamene a dřeva, který obklopovalo několik menších budov a chatek. V mnoha oknech hlavního domu poblikávala světla. Z několika komínů se vesele vinuly nitky bledého kouře. Okna většiny rozesetých chatek byla tmavá.

Za srubem se ve větru vlnily vinice. Mezi žloutnoucím listím jsem tu a tam viděl strašidelné záblesky červené nebo modré nebo stříbrné – hádal jsem, že jde o nějaké kovové plašičky ptáků.

Údolí obklopovala děsivá hradba horských štítů, jejichž vrcholky se utápěly v bouřkových mračnech. Paráda. Dokonalé útočiště pro kanibaly.

Upustil jsem zavazadla na zem. Vyhozená záda by byla skvělým dobarvením tohohle víkendu. Co mě popadlo nakoupit tolik krámů? Proč jsem prakticky vyhazoval peníze oknem, když jsem byl technicky vzato nezaměstnaný? Ani představa medvědů tančících po okolních lesích v mých nových slipech od Calvina Kleina mě nemohla donutit trmácet se s těmi věcmi dál. Nové spodní prádlo. Jisté znamení zoufalství. Nové spodní prádlo jsem si nekoupil od…

Jo. Jako by nestačilo vyrazit do neznámých končin, teď navíc podniknu výlet do vzpomínek.

Kdepak. To se nestane. Zaskřípal jsem zuby nad muky rozedřených pat – a ještě bolestivějších vzpomínek – a pustil jsem se dál.

A dál.

Konečně se přede mnou objevil srub z kamene a dřeva připomínající malované pozadí z placu westernového seriálu. Jak jsem stoupal po schodech na dlouhou verandu, ve větru řinčela zvonkohra z rezavých kravských zvonců. Strčil jsem do těžkých vstupních dveří, otevřel je a málem jsem zavrávoral z kombinace tepla a útulných vůní hořícího dřeva a vařícího se jídla.

Napůl jsem se zhroutil na pult recepce, která se zdála opuštěná – tedy pokud jste nepočítali vycpanou sobí hlavu na stěně. Na naleštěné desce pultu stál stříbrný zvonek. Použil jsem ho.

Po veselém zacinkání následovalo ticho.

„Haló?“

Chodbou ke mně doléhaly hlasy a zvuky veselí, jako by tu měli… večírek? Neměli tihle lidi psát? Jak někdo mohl v takovém virválu pracovat?

Jako náměsíčný jsem se začal šourat krátkou chodbou s indiánskými koberečky na podlaze. Zachytil jsem svůj odraz v dlouhém zrcadle a problesklo mi hlavou, že ta osoba vypadá jako pouťová verze Quasimodova mladšího bratra. Skoro se mi ulevilo, když mi došlo, že jsem to já – nechtěl bych s tím stvořením zůstat o samotě.

Po několika metrech jsem se ocitl před dveřmi něčeho, co vypadalo jako konferenční místnost. Obrovská francouzská okna nabízela výhled na dlouhou verandu a vinice. Hory za nimi mohly být klidně namalované. Odhalené trámy vysokého stropu mizely ve stínech. V obrovském krbu vesele praskal oheň.

Místnost byla narvaná lidmi, kteří mluvili jeden přes druhého – vzpomněl jsem si, že přesně tak to na konferencích chodí. Velkou část osazenstva tvořily ženy do třiceti let. Navzdory chladnému počasí tu byla spousta odhalených paží a nohou. Míň odhalených pupků jsem viděl i na soutěži břišních tanečnic. To byly samozřejmě představitelky chick-litu, neboli literatury pro ženy od žen. Psaly detektivky jako Smrt pije latté a Mrtvá v koktejlkách. Se svými kreslenými obálkami a šik portrétními fotkami se jim podařilo udělat z vražd a vyšetřování něco… frivolního.

Před krbem seděl andělsky nádherný blonďák s kytarou. Nehrál na ni – možná to byla jenom rekvizita. V duchu jsem si udělal poznámku, abych ho požádal, ať nám něco zahraje.

Rachel jsem objevil skoro okamžitě, a to podle kruhu uhranutých lidí, kteří se zdáli uchváceni pohledem na své boty. Rachel měří bez podpatků metr padesát a je nemožně nádherná – jako malinké mandarínské figurky císařoven. Malenka střihnutá Vogue. Navzdory své maličkosti se dá jenom těžko přehlédnout. Z hloučku lidí, se kterými se vybavovala, jsem nikoho neznal. Rachelin křišťálově čistý asijsko-anglický přízvuk se rozléhal.

„Vražda je vždycky žhavé téma. Je vždycky aktuální. Auden to řekl nejlíp. ‚Vražedné záhady stojí v protikladu k nevinnosti a pocitu viny.‘“

Zastřelte mě někdo.

Nalevo od ní stál Steven Krass, kterého jsem poznal z fotek v časopise Mystery Scene. Byl vysoký, blonďatý a pohledný – takový ten typ, který byste naverbovali do boje za Vaterland.

Hovořil s čilým, štíhlým mužem v černém a s fešným knírkem a bradkou, díky nimž vypadal jako mladý španělský grand.

Kristova. Noho. Jak se říká. JX Moriarity. Jak skvělé. Jak… ironické. Jak dokonale ironické. Naposledy jsem s ním zkřížil kordy – a jiné tělesné části – na začátku kariéry. A teď jsem na něj musel narazit zrovna tady. Z nějakého důvodu se mi do paměti nejvíc vryl živý obrázek jeho pevného snědého pozadí, jak opouští moji hotelovou postel a mizí v leviskách.

Rachel se otočila a všimla si mě. „Ach,“ hlesla. Tedy spíše zalapala po dechu – byl to zvuk, jaký by asi vydala anglická královna, kdyby ji někdo poplácal po zádech a oslovil ji „Liz“.

Lidé okolo ní – neustále se obklopovala houfem nadějeplných stoupenců – se otočili, aby se podívali, co jejich bohyni tak vyplašilo. Bylo to jako ve filmu, kdy se všichni otočí k nově příchozímu, hudba ztichne a vše zpomalí – po čemž obvykle následuje smršť kulek a smrt všech přítomných v bílém.

Třebaže Rachel nevytáhla ze své kabelky od Prady uzi, netvářila se šťastně, když se oddělila od ostatních a začala se prodírat ke mně. Chytila mě za paži a zasyčela mi do ucha: „Christophere, říkala jsem ti, ať se oblečeš líp.“

KAPITOLA
TŘI

Chtěla tím snad naznačit, že tohle je moje obvyklé vzezření?

Vyprostil jsem se zjejího policejního sevření. Jako sok znějakého laciného braku jsem naopak zasyčel já na ni: „Tak abys věděla, most vzala voda. Od hlavní silnice jsem musel jít po svých.“

„Ty jsi šel pěšky?“

Rachel to vyřkla stakovou hrůzou, až byste si mysleli, že je rodilá Kaliforňanka.

„Asi osm kilometrů. Píchl jsem. Ale to je to nejmenší.“ Následující informaci jsem jí předložil shořkým zadostiučiněním. „Vlese jsem našel mrtvolu.“

„Ty…?“ Nedokázala dokončit větu. Zírala na mě. Oči mandlového tvaru jí zazářily, pak ale zase pohasly, když si všimla mého ponurého výrazu. „Do prdele. Myslíš to vážně?“

Opravdu mě považovala za tak zoufalého, abych se chtěl obrodit jako cvok, který prohlašuje, že viděl vraždu nebo ho unesli mimozemšťani? No, vlastně jsem tak zoufalý byl, jenom jsem neměl tak velkou představivost.

„Myslím to vážně. Zastavil jsem se unějaké japonské čajovny vlese, abych se přezul, atam ležela… mrtvá ženská.“ Co jiného by tam asi mrtvá ženská dělala?

Rachel se zadívala na moje zablácené boty. Hlasem média na seanci zopakovala: „Čajovna… vlese?“

„Rachel, vzpamatuj se. Možná to byla svatyně. Možná kůlna na nářadí. Co já vím? Důležitá je ta mrtvá ženská.“

Těžce polkla. „Určitě byla mrtvá?“

„Stoprocentně. Musíme to někomu říct.“ Začali jsme poutat pozornost. Obklopila nás Rachelina kotérie azačala se zajímat, kde je problém. Steven Krass naštěstí dál visel na každém slově JX Moriarityho na opačné straně místnosti. Pravděpodobně mu plánoval dát moje místo vjarním katalogu Wheaton & Woodhouse. Ne že bych byl paranoidní.

„Kdo to tu má na povel?“ zeptal jsem se.

„Edgar aRita Croftovi,“ řekla Rachel.

Nepochyboval jsem otom, že jako pár vyhráli nějakou cenu. „No, radši bychom jim to měli říct. Budou to muset nahlásit úřadům. Ikdyž netuším, jak se sem někdo dostane, teda pokud sem nevede ještě jiná cesta.“

„Do prdele,“ zopakovala Rachel. Otočila se aprotlačila se davem kdlouhému švédskému stolu, ukterého vysoká, statná žena kolem šedesátky snemožně havraními vlasy strkala muffiny do igelitových sáčků.

„Rito, stalo se něco hrozného.“

Rita skoro ani nezpomalila své tažení za spásu muffinů. „Zlato, na opravě toho kávovaru fakt pracujeme,“ odvětila abalila rychlostí obsluhy uexpresního výdeje, která touží po titulu zaměstnankyně měsíce.

„Tohle je Christopher Holmes a–“

Rita se zarazila asnědé prsty zaryla do čokoládového muffinu. Zadívala se na mě spoznáním anevírou.

Konečně, pomyslel jsem si ahned se mi zlepšila nálada. Fanynka. Patřila do správné demografické skupiny, ikdyž vydavatelství vtěchto dnech na padesát plus bohužel necílí.

„Máte dva dny zpoždění, pane,“ informovala mě důrazně. „Jenom abychom měli jasno. Peníze za chatku ani za konferenci nevracíme.“

Takže žádná fanynka. Loupl jsem pohledem po Rachel. Věděla naprosto přesně, že jsem se nechystal konference zúčastnit. Vážně jsem se nechystal účastnit workshopů vedených nadšenými dvacítkami na téma „jak dostat první román na papír“ nebo „jak dát hrdinovi tu správnou vadu na kráse“ (jako byste museli kopat hodně hluboko, abyste uchlapa našli nějakou vadu na kráse). Mrazilo mě už jen zté představy. Anebo zmojí osmikilometrové nucené vycházky vlijáku.

„Za to nedorozumění se omlouvám,“ začal jsem, „ale je tu něco, co byste měla –“

„Znaší strany ožádné nedorozumění nešlo,“ odsekla Rita. „Vaši rezervaci jsme vám podrželi vdobré víře.“

„Dobrá, ale –“

„Tato konference – seminář, říkejte tomu, jak chcete – se vyprodala už před třemi měsíci.“

„Jasně. Chápu –“

„Rezervace se dá zrušit nejpozději dva týdny před termínem.“

Vyhrkl jsem: „Vlese máte mrtvolu.“

Rita na mě vytřeštila své světle modré oči, zatímco po jezírku posluchačů okolo se rozběhly šokované vlny.

„Mohl jsi jí to oznámit jemněji,“ zabručela Rachel.

Ignoroval jsem ji ařekl Ritě: „Blondýna, asi kolem padesátky, fialové pyžamo, zlatý prsten na palci unohy?“

Rachel se ostře nadechla. „Peaches Sadlerová.“

Další vlny na růžovém jezírku – napadlo mě, jak mohla Rachel identifikovat mrtvou ženu podle jejího pyžama aprstenu na palci unohy.

Peaches Sadlerová. Broskvička Sadlerová. Muselo to být její pravé jméno. Žádné marketingové oddělení by nepřišlo sněčím takovým. Proč se mi to jméno ale zdálo povědomé?

„No,“ protáhla Rita, zdánlivě nepohnutě. „To všechno vysvětluje.“

Co to vysvětluje? napadlo mě, nedostal jsem ovšem šanci zeptat se. Rita prohlásila, že musí najít Edgara, avytratila se bočními dveřmi zmístnosti. Zprávy oPeachesině smrti se mezitím šířily dál adál vdospělé verzi tiché pošty – aasi se stejnou přesností.

„Stárnu. Musel jsem nechat zavazadla usilnice.“ Automaticky jsem se natáhl po čokoládovém muffinu, který tu zůstal vpytlíku ležet. Ipřes celkem slušný oběd, který jsem si dal na letišti vL.A., jsem umíral hlady. Při úprku oživot člověku vyhládne. „Tak jo, kdo je Peaches Sadlerová?“

Rachel netypicky uhnula pohledem. „Peaches Sadlerová je autorkou Někdo to rád luxusní. Bestsellerové humorné detektivky loňského roku. Však víš, literární dílo, ale se sexy chick-lit citem. Je bomba. Byla… bomba.“

Vnímal jsem spíše Rachelin tón než její slova acpal jsem se muffinem, jehož čokoládová sladkost se mi rozplývala na jazyku. „Okamžíček,“ zamumlal jsem splnými ústy aometl si zrukou drobky. „Není to ta bába, co napsala tu esej vNew York Times? Pojmenovala to ‚Kdo zabil slečnu Marplovou?‘ azúpadku klasické detektivky vní vinila pisálky, jako jsem já. ‚Druhého bratra Sherlocka Holmese apodobnou chátru,‘ jak psala.“

Rachel se kousala do karmínových rtů – což jsem uní ještě nikdy neviděl. „Nemyslím si, že by si vzala za cíl zrovna tebe, spíš zevšeobecňovala –“

„Tak to určitě. Ta mrcha rozpitvala – roztrhala na cucky – tři zmých nejpopulárnějších titulů. Slečnu Butterwithovou označila za dotěrnou starou škatuli vohavných botách abez špetky smyslu pro humor. Tvrdila, že je jako Frankensteinova nevěsta, groteskní pasticcio svých starších amnohem chytřejších sester.“

Před přečtením oné eseje jsem ani netušil, co pasticcio znamená – každé slovo toho textu se mi však vpálilo do paměti.

Rachel se zatvářila ještě neklidněji. „Měj na paměti, že Peaches jenom reagovala na jinou velice kritickou esej nového směru, kterým se detektivní fikce vydala…“ Pohlédla mi přes rameno anasadila nejistý bílý úsměv. „Ahoj, JXi.“

Okamžitě jsem tak strnul, až mi začala vibrovat hlava – aani za život bych nedokázal vysvětlit proč. Otom muži jsem přemýšlel čistě profesionálně – ato bylo taky tak všechno, co měl na sobě, když už jsem oněm přemýšlel. Ohlédl jsem se asnažil se nepřerazit si ztuhlou páteř. JX Moriarity mi věnoval sardonický úsměv, který se tak skvěle vyjímal na přebalech jeho knih. Vuchu se mu leskla malinká zlatá pecka.

„Kit Holmes,“ pravil jediný člověk na světě, který mi říkal Kit, ane Christopher. „Mě snad raní mrtvice.“

„Kéž by,“ zamumlal jsem.

„Říkal jsem si, že jsi to ty.“

Fakt? Pamatoval si mě jako Věc zmočálu? Jak lichotivé.

„Zase se setkáváme,“ řekl jsem věcně, jako bychom na sebe narazili na Park Avenue – nebo třeba pod keřem vCentral Parku. „Jak ses měl?“ Ne že bych se musel ptát. Vypadal skvěle astačilo otevřít Publisher’sWeekly, abyste viděli, jak jeho nejnovější thriller šplhá vzhůru po žebříčcích jako zabiják obrů Jack po fazolovém stonku. Ne že bych někomu zazlíval úspěch. Aspoň ne moc.

„Dobře. Skvěle.“ Podal mi ruku, což mi připadalo dost formální vzhledem kživosti mých vzpomínek. Přehodil jsem si muffin zruky do ruky, abych mu sní mohl potřást – ajenom jsem doufal, že mu neupatlám dlaň čokoládou. Zvedl obočí. „Studené ruce, studené srdce,“ řekl.

„Ha,“ odpověděl jsem.

Přejel mě pohledem. „Jsi promočený.“

„Tys fakt býval policejní detektiv, co?“

„Slyšel jsi už oPeaches?“ zašeptala Rachel, čímž uťala všechny další zdvořilosti.

Pořád mě držel za ruku, proto jsem ucítil, jak strnul. „Co je sní?“ Zněl… mrazivě. Anebo jsem do něj možná promítal vlastní pocity. Vtu chvíli bych prodal duši za horkou sprchu asuchý oděv.

Boční dveře se otevřely aRita se vrátila svysokým mužem shranatou čelistí abujnou kšticí stříbrných vlasů, který připomínal pěkně zestárlého Clarka Gablea. Na sobě měl kovbojské boty aolivově hnědou střeleckou bundu.

„To vy jste našel slečnu Sadlerovou?“ Měl atraktivní chraplavý hlas, který se velmi lišil od JXova zastřeného tenoru.

Akdyž už oněm byla řeč, JX mlčel jako kámen.

Přikývl jsem. „Ležela vtom japonském chrámu vlese.“

„Ve svatyni? Aurčitě byla…“

„Zcela určitě.“

„Je to fakt tragédie.“ Lítostivě potřásl hlavou. „Fakt škoda.“

„Rozhodně to nevěstí nic dobrého pro konferenci,“ poznamenala Rita. „Aani pro nás. Co dělala tam venku vtomhle počasí?“ Zněla pobouřeně. „Říkala si opotíže!“

Edgar pravil: „Mladíku, nevadilo by vám ukázat nám, kde je?“

Vlastně vadilo. Byl jsem špinavý, mokrý avyčerpaný amrtvoly jsem měl nejradši na stránkách detektivního románu. „Já? Je přímo tam ve svatyni. Vy víte, kde ta svatyně je, ne?“

Zvedl stříbřité obočí. „Ovšem, ale –“

„Už jste určitě volal šerifovi, ne? Jsou na cestě?“