Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

TJ Klune

Dům v blankytně modrém moři

Pod šeptajícími dveřmi

V životech loutek

Vlčí píseň

Josh Lanyon

Případ mrtvého redaktora

Všechno, co napsala

Kluk s bolestivým tetováním

Petra Kubašková

Ocelová křídla motýla

Ashley Herring Blake

Delila Greenová má všechny na háku

Astrid Parkerová má všechno v malíku

Lisa Henry & Sarah Honey

Liška ryšavá

RJ Scott

Každopádně láska

Imogen Binnie

Nevada

Andrew Joseph White

Za námi šlo Záhrobí

THE BOY WITH THE PAINFUL TATTOO

(HOLMES & MORIARITY 3)

Originally published 2014, Revised edition June 2018

Copyright © 2014 by Josh Lanyon

Cover © Václav Maršík

Translation © Kateřina Niklová

ISBN epub 978-80-88636-14-4

ISBN mobi 978-80-88636-15-1

Stevovi, který si pro sebe ukradl

můj spánek.

KAPITOLA

JEDNA

„Udělej to pro mě, Kite,“ naléhal JX.

Možná to znělo jako zajímavý úvod konverzace, jenže ačkoli jsme byli v posteli, mluvil JX o tom, abychom se společně zúčastnili conu detektivní fikce. Devatenáctý ročník Vraždy v centru se letos konal ve Vegas.

„Ani náhodou. Nepřipadá v úvahu.“ Zmáčkl jsem polštář pod svojí hlavou do pohodlnější koule. „Pořád tady je hromada práce.“

Nepřeháněl jsem. Bylo to naše první ráno v našem novém domově na Cherry Lane v San Franciscu. Už jenom ze slov náš nový domov se mi dělalo trochu šoufl, takže jsem měl štěstí, že jsme se zrovna nacházeli v poloze ležmo. Na matraci na podlaze našeho nového obýváku. Což podle mého názoru podtrhovalo moji námitku.

Nezdálo se, že bych JXe přesvědčil. „Nic, co nemůže počkat.“

„To jako fakt? Jen se rozhlédni.“

Jeho vřelý, hloubavý pohled se přesunul od mojí maličkosti ke štosům beden a krabic okolo nás. Stěhovací vůz s celým mým pozemským majetkem se na dlouhé, horké túře z Jižní Kalifornie dvakrát porouchal. Dorazil tím pádem až krátce po půlnoci a stěhováci neskončili s vykládáním dřív, než je slunce zpražilo svým zakaleným, žlučovitým okem.

„Tohle všechno tady bude, až se vrátíme.“

„Přesně tak.“

„No a? Poradíme si s tím společně.“

„A co kdybych si s tím poradil hned teď já sám, což by mi ostatně bylo milejší?“

JXovy oči barvy teplého slunečního svitu na stinné vodě se zúžily. „Tak jo,“ řekl nakonec mírně. „Ale myslím, že objevit se na conu by ti prospělo.“

Jo. Jo, protože já se na conech a konferencích vždycky skvěle bavím – když zrovna nezakopávám o mrtvoly. Odfrkl jsem si – což byla daleko zdvořilejší odpověď, než jaká mi vytanula v hlavě – překulil jsem se a objal pažemi kouli svého polštáře. „Naše první hádka v našem novém domově. Nikdy bych si nepomyslel, že ten den jednou nastane.“

JX si nad mým falešně truchlivým tónem taky odfrkl. „Nehádáme se. Debatujeme.“ Pohladil mě po oblině zad.

„Ach. Ale jenom proto, že já jsem vždycky dobře naložený a nikdy se mě nic nedotkne.“ Znovu mi pomalu a svůdně přejel dolů po zádech. Polkl jsem. „Bez ohledu na míru provokace.“

„Jo,“ zamumlal JX. „Uvidíme, jestli tě přece jenom nedokážu vyprovokovat.“

„Na tohle nemáme čas.“

„Ale jo, máme,“ zašeptal a stáhl mi boxerky.

„Hej!“ Ohlédl jsem se přes rameno a uviděl, jak se zubí. S rozcuchanými vlasy vypadal jako rošťák. Ne že by na tom bylo něco špatného. Hlasitě a důrazně si začal cucat ukazováček.

Zajíkl jsem se. „Ty… musíš chytit letadlo…“

„Ššš.“

A tak jsem ššš, čímž jsem se podřídil téhle nové, znepokojivé dynamice, která se mezi námi utvářela a ve které jsem JXovi dovoloval komandovat mě tak jako v minulosti nikomu jinému.

Roztáhl mi půlky, jeho ukazováček vyhledal svraštělý otvor do mého těla a vklouzl dovnitř. Jeho ráznost a majetnictví bylo elektrizující. Okamžitě jsem zrudl, zapotil se a srdce se mi rozbušilo zoufalou potřebou, která až příliš připomínala úzkost.

„Já ne…“

„Ale jo.“ Jeho horký dech se mi otřel o ucho.

A… jo, já jo.

JX škádlivě pohnul svým mokrým, kluzkým prstem a zatlačil ho hlouběji… hlouběji.

Unikl mi divný zvuk. Krátký bezmocný výkřik.

Tak moc jsem po tom dotyku toužil, ale i když jsem se vzpínal proti němu, zároveň jsem se mu snažil uniknout, necítit ho tak silně, tak intenzivně.

„Řekni to, Kite.“

S obličejem zabořeným v paži jsem se roztřeseně zasmál.

„Chceš, abych tě ošoustal?“

Zavrtěl jsem hlavou. Jo. Jasně. Vůbec jsem to nechtěl.

„Ne?“ Slyšel jsem úsměv v jeho hlase. JXův prst našel moji prostatu, jemně se o ni otřel a pak přitlačil silněji. V hlavě mi vybuchly miniaturní ohňostroje barevných jiskřiček a praskaly a perlily celým mým nervovým systémem.

Ostře jsem se nadechl. „Panebože. Pane. Bože.“

„Panebože!“ vyhrkl JX dočista jiným tónem a vytáhl mi prst ze zadku tak rychle, že bych mohl přísahat, že to luplo, jako když povolí zátka. „Co to, k čertu? Kdo je, do háje, tohle?“

V tu chvíli jsem to uslyšel taky. Energické klepání na panoramatické okno asi metr od nás. A halekající ženský hlas.

„Ha-lóóó! HA-LÓÓÓ!“

Klep. Klep. Klep.

Viděla nás? Netušil jsem. Naštěstí jsme byli zachumlaní v přikrývkách. Ale stejně.

Klepání se teď přesunulo k jednomu z arkýřových oken na stěně domu. Přes tenké závěsy jsem viděl špičku jednoho z těch širokých slamáků, které starší lidé – a výstřední excentrici – nosí při zahradničení.

Vrhli jsme se po oblečení a přitom jsme si s JXem vyměnili zděšené pohledy. Tvářil se tak zkroušeně, že jsem se rozesmál, i když jsem si zrovna natahoval džíny.

„Kdo to do háje je?“ zaprotestoval JX znovu, což mě pobavilo ještě víc.

„Uvítací výbor?“

„Určitě ne.“ Pak nejistě dodal: „Nebo jo?“

„No… asi ne.“ Nemotorně jsem přelezl jednu z mnoha krabic označených knihy – není snadné přejít během třiceti vteřin z příjemného vzrušení ve zděšenou akci. Klopýtl jsem o smotaný peršan, vrazil do sady krbového náčiní a konečně dopajdal k sedátku u okna. Chvíli jsem zápasil se zástrčkou, ale nakonec se mi ho podařilo povytáhnout.

Dovnitř zavanula brzká jarní vůně zimolezu a čerstvě posekané trávy.

Uviděl jsem malou osobu neurčitého pohlaví v plandavém oděvu. Na první pohled to vypadalo jako by sousedům oživl zahradní trpaslík. A měl k tomu hodně co říct.

„Dobré ráno!“ pozdravil trpaslík. Vlastně trpaslice. Měla jeden z těch vysokých pronikavých hlasů učitelek z nedělní školy nebo kurátorek těch nejmorbidnějších výstav v londýnském Toweru. Jako když vám do levého očního důlku vrazí sekáček na led. „Vítejte v našem sousedství. Opravdu nerada ruším vaše první ráno tady, ale vypadá to, že vám stěhováci ulomili zavlažovač na předním trávníku.“

„Aha. No… dobře.“

Jelikož mi to zjevně nedocházelo, laskavě dodala: „Chrlí přímo gejzíry vody. Je období sucha, víte?“

Muselo jí být přes šedesát, ale na rozdíl od mojí bývalé mentorky Anny Hitchcockové se nijak nesnažila se zubem času bojovat. Ne že by vypadala ohlodaně. Pod širokou krempou klobouku jsem rozpoznal kulatou růžolící tvář a jiskřivé modré oči.

„Do pekla,“ řekl jsem. „Dobře. Díky, že jste nám dala vědět.“ V novém domě jsme nestrávili ještě ani čtyřiadvacet hodin a už se nám rozpadal pod rukama. Nerad říkám já ti to říkal – no, vlastně ne. Vlastně to říkám rád. Nemohl jsem se dočkat, až JXovi vmetu do tváře: Já ti to říkal!

Zdatně ke mně napřáhla drobnou ruku. „Emmaline Bloodworthová. Jsem nalevo od vás.“

Automaticky jsem koukl doleva, což jen dokazovalo, jak roztěkaný jsem byl. „Jste? Opravdu?“

„Bydlím v domě nalevo od vás.“ Její ruka, velká jako ručka panenky, dál čekala na potřesení, a tak jsem se vyklonil ven, abych jí vyhověl. Měla pevný stisk.

„Christopher Holmes.“ Pustil jsem ji a začal se soukat zpátky dovnitř, jenomže to už za mnou stál JX a já mu tak pozadím nacouval rovnou do rozkroku, což dokonale ilustrovalo současný stav věcí v Cherry Lane číslo 321.

„Uf.“ JX nás oba zachránil před pádem tak, že mě chytil za boky.

Nejznepokojivější částí celé téhle trapné situace byla instinktivní reakce mého těla na jeho stále částečnou erekci, kterou jsem cítil přes jeho i svoje džíny. Taková úroveň vnímání, touhy – Bože – potřeby, nebyla normální, nebyla přirozená. Ne pro mě.

„Ahojky,“ pozdravila ho Emmaline. „Za poslední týden jsem vás často viděla přicházet a odcházet, pořád se ale míjíme.“

Jaké štěstí, že viděla jenom to. Nahlas jsem to ale neřekl.

JX se ke mně připojil v otevřeném okně a potřásl si s Emmaline rukou. „JX Moriarity. Kit a já…“

„Máme rozbitý zavlažovač,“ přerušil jsem ho.

„Slyšel jsem. Podívám se na to.“

„Ne. Ty musíš chytit letadlo. Postarám se o to. Ale než zastavím vodu, nechtěl ses osprchovat?“

JX se ohlédl přes rameno, ale hodiny nikde. Zapátral v kapsách džínů po mobilu. Taky nic.

Emmaline zkontrolovala své náramkové hodinky. „Je devět čtyřicet pět.“

JX se ostře nadechl. „Tak to asi sprchu vynechám. Ještě že to bude krátký let.“

„Můžu vám ukázat, kde zastavit vodu,“ nabídla se Emmaline.

„Díky. Sejdeme se vpředu.“

Když jsem odstoupil od okna, chytil mě JX za paži. „Co kdybych ti hodil do tašky pár věcí? Jde jenom o víkend. Tyhle nesmysly vyřídíme po návratu domů.“

„Tak teď už ses pomátl úplně,“ vysmál jsem se mu. „Tohle naopak dokazuje, že se nemůžeme oba jen tak vypařit uprostřed stěhování.“ Usmíval jsem se, protože musel vědět, že mám pravdu. Teď jsem měl výtečný, nevyvratitelný důvod, proč s ním neletět. Postrčil jsem ho ke dveřím a ke klenutému schodišti z ořechového dřeva za nimi. „Hlavně ať to tobě neuletí.“

Nelíbilo se mu to, ale neměl na vybranou. Hodiny tikaly. Někde. V krabici, kterou jsme nemohli najít.

JX vyběhl po schodech nahoru a já zahnul doleva a vyšel dveřmi z ořechového dřeva a skla na verandu s korintskými sloupy.

Krása přední zahrady mě překvapila. Když jsem včera pozdě v noci dorazil, byl jsem tak utahaný, že jsem vnímal jenom stíny a obrysy. Cestičky z červených cihel a nízké zídky – nepočítaje čtyřmetrovou, šlahouny obrostlou konstrukci, která oddělovala náš pozemek od domu vpravo – se vinuly mezi nízkými keříky a pěstěnými okrasnými stromky. Zvětralý kámen a elegantní zeleň utvářely svěží a čisťounké prostředí pro viktoriánsko-italský dům, diskrétně odsazený od ulice.

Hezké sousedství pro nehezké zlozvyky, jak by řekl Chandler.

Emmaline vyšla zpoza rohu. „Hlavní uzávěr vody je tady vpravo, za touhle malou třešní.“

„Do pr… kýnka. Nemám u sebe…“ Zmlkl jsem, když zvedla dlouhý ocelový klíč. „Ach. Bezva.“

„Tudy. Pojďte, Christophere.“ Bryskně vyrazila po cihlové cestičce. Poslušně jsem ji následoval. Před nosem mi líně proletěl motýl, jako by si ho spolek vlastníků domů najal kvůli atmosféře. Měli jsme tu vůbec spolek vlastníků? Neměl jsem zdání. Hnací silou celé téhle pošetilosti byl koneckonců JX.

Našli jsme hlavní uzávěr vody, já vypáčil kovové víko a Emmaline mi podala klíč jako schopná sestřička skalpel chirurgovi. Otočil jsem uzávěrem proti směru hodinových ručiček. „Ještě dnes ráno koupím pár náhradních zavlažovacích hlav.“

„Bude milé mít zase v sousedství mladé lidi,“ řekla Emmaline, když jsem byl hotový.

Ve čtyřiceti jsem se zrovna za mladého nepovažoval, všechno je ale asi relativní. Vrátil jsem Emmaline klíč a nasadil kovový kryt. Utřel jsem si ruce do džínů a vstal jsem.

Emmaline se zatím pustila do vyprávění o ostatních rezidentech na Cherry Lane. Tunnyovi – bratři dvojčata a staří jezevci, aspoň podle naší paní sousedky – bydleli vpravo od nás za onou vysokánskou zdí. Jezevci možná byli, zeď tu ale prý stávala už před nimi. Salvatierrovi žili naproti přes ulici a nalevo od vyhrazeného parkoviště. Dům vlevo od nich byl v současnosti prázdný, ale nebyl na prodej. Dům vpravo od parkoviště vlastnil pan Lemon. Pan Lemon byl profesor dějin na odpočinku.

„Aha,“ řekl jsem. Věděl jsem, že bych měl při této exkurzi do Kdo je kdo asi dávat větší pozor. Tihle lidé budou mými sousedy po následující… kdovíjak dlouho tady budu – budeme – žít, já si ale pořád připadal, jako bych tenhle dům spíš někomu hlídal než jako jeho majitel.

„Rozhodně neváhejte, a kdybyste cokoli potřebovali, klidně se na mě obraťte,“ řekla Emmaline, zatímco rázovala ke zdobené železné bráně vpředu. „Doufám, že tu budete moc šťastní.“

Rozloučil jsem se a zamířil k černým schodům na majestátní verandu. Sluneční svit pozlacoval pelyňkově zelené zábradlí a sloupy stejně jako lístky keřů a kvetoucí popínavé rostliny. Všude kolem rostlo obrovské množství zimolezu, teplý ranní vzduch tak prosytila jeho sladká vůně.

Emmaline zavolala něco, čemu jsem nerozuměl. Usmál jsem se, zamával jí a prošel svými novými vstupními dveřmi.

Zvláštní bylo, že dům voněl jak novotou, tak prázdnotou. A zvláštní to bylo proto, že ho postavili v roce 1904 a právě teď byl až po střešní okna napěchovaný krabicemi a nábytkem ze dvou domácností. Shora ke mně doléhaly kroky přecházející sem a tam. Chvíli jsem poslouchal, pak jsem přešel po tmavé dřevěné podlaze vstupní haly a nakoukl do obýváku.

Byl to velký pokoj vymalovaný veselou saténovou žlutí s krémově bílým dekorativním lemováním u stropu a v koutech. Mramorový krb, jeden ze čtyř v domě, byl původní, stejně jako nádherné lustry z mosazi a broušeného skla. Dům byl těchto malých krásných detailů plný, od vysokých pouzdrových dveří po ručně malované kachličky v koupelně a v kuchyni. A za tři miliony dolarů by krásných detailů nemělo být pomálu. Přejel jsem pohledem hromady krabic a nábytku, pro které ještě nebylo v novém světovém řádu vyhrazeno místo. Zadíval jsem se na matraci před krbem a na velkou změť dek a povlečení. Přikrývky a modrobílé proužkované ložní prádlo patřilo JXovy, matrace mně. Obojí jsme přidělili pokoji pro hosty v patře. Shodli jsme se – nebo spíš já souhlasil s JXovým návrhem –, že nový začátek odstartujeme s novou postelí a novou matrací. Metafora? Rozhodněte sami. Měli je dodat dneska odpoledne – další důvod, proč tu někdo musel zůstat. Nemohli jsme se oba prostě vytratit do neznámých dálek.

A ani do těch známých.

Zamířil jsem do kuchyně – byla zmodernizovaná, přesto si ponechávala klasický šarm díky černobílým dlaždicím a skříňkám s laťkovými dvířky, doplněnými ručně malovanými keramickými kachličkami. Všiml jsem si, že JX našel a zapojil svůj kávovar. Připravil jsem kávu a nahodile otevřel několik krabic, nakoukl dovnitř a zase je nechal, aby se zavřely. Dohromady se nám podařilo nashromáždit spoustu harampádí. A když jsem teď svůj pozemský majetek viděl naskládaný v krabicích, opravdu harampádí připomínal.

Další těžké kroky nad hlavou. Co tam, k čertu, prováděl? Pochodové cvičení?

Přistoupil jsem k ledničce – JXova byla novější a větší (některé věci se prostě nemění), takže ta moje byla vykázaná do sklepa – a nebyl jsem si jistý, jestli se mi ulevilo, nebo ne, když jsem uviděl, že neměl čas nakoupit nic víc než krabici mléka a vejce.

Včera večer objednal čínu, já ale dorazil příliš pozdě a příliš unavený, než abych cokoli snědl. Teď jsem sice měl hlad, ale ne dost času na to, abych před JXovým odjezdem cokoli připravil, a připadalo mi dost nezdvořilé začít chystat snídani, kterou si on nebude moct dát.

Jak dlouho potrvá, než přestanu všechno rozebírat? Než se přestanu cítit jako host? Než přestanu…

Ne. Nech toho.

Ničeho jsem nelitoval.

Každopádně bylo příliš brzy na to zjišťovat, jestli mám k lítosti vůbec důvod.

JX seběhl dolů v oblaku vůně Johna Varvatose a vpadl do kuchyně. Na sobě měl džíny, jednu z obvyklých na míru šitých košil a tvídové sako, jenomže ani tvíd, ani nášivky na loktech mu nedodávaly vzhled profesora nebo učitele. Na nohou měl stylové boty a v uchu se mu leskla zlatá pecka. Když si všiml bublající kávy, vrhl se na ni jako hladový vlk na stádo jehňat. Nebo na baristu. „Díky. Bohu.“ Vytáhl svůj hrnek ze dřezu a otočil kohoutkem, aby ho vypláchl, ozvalo se však jenom přidušené zachrchlání a z vodovodu vytekla tenká stružka vody.

„Tady.“ Vytáhl jsem hrnek z napůl vybalené krabice na pultě a podal mu ho.

„Díky.“ Nalil si kávu a pohlédl na mě. „Nepřipadá mi správné hodit ti tohle všechno na krk.“

„Žádný problém. Těším se, až si to tu všechno prohlédnu s…“

„Sám?“ zeptal se s úšklebkem.

Zasmál jsem se. „S tebou by to byla větší zábava.“

„Bude to jenom pár dnů. V pondělí večer jsem zase doma.“

Zazvonil telefon, takže jsem nemusel odpovídat.

„No, aspoň něco tu funguje,“ řekl JX, když jsem ho šel zvednout.

„Mám tě odvézt na letiště?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, vezmu si svoje auto.“

Zvedl jsem sluchátko. „Haló?“

„Christophere,“ ozvala se moje agentka Rachel ne zrovna líbivým hlasem s britským přízvukem. „Zvládl jsi to!“

„Neříkej to tak překvapeně.“

„Nemyslela jsem si, že to doopravdy uděláš.“

„Ha.“ Mrkl jsem na JXe. Zrovna často na lidi nemrkám, takže to na něj mělo přesně opačný účinek, než jsem zamýšlel. Zbystřil. Upíjel kávu a sledoval mě přes okraj kameninového hrnku.

„Změnil jsi názor na ten con?“ zeptala se Rachel.

„Co tě vzhledem k dlouhým letům naší známosti přivedlo k domněnce, že bych na tohle změnil názor?“

„Fakt, že se mnou mluvíš ze San Francisca.“

„Kromě toho.“

„Christophere, tvoje kariéra se právě teď nachází v ošemetné situaci.“

Nedokázal jsem zastřít únavu. Dlouze jsem vydechl. „Kdy tomu tak nebylo?“

„Nemůžeš si dovolit zase zmizet z povrchu zemského. Musíme si promluvit, opravdu promluvit o tvojí budoucnosti a dává smysl udělat to na conu.“

„Pravděpodobně ne. Jelikož tam nebudu.“

Vydala podrážděný zvuk. Ženy v mém životě je vydávají často. Ne že by jich bylo tolik.

„Teď není čas na krizi středního věku.“

„Souhlasím. Tu jsem měl minulý rok.“

„Christophere! Dostala jsem nápad…“ Žvatlala dál, já ale velkou část pozornosti upíral na JXe, který odložil hrnek do dřezu a přistoupil ke mně.

„Zlato, musím jít,“ řekl tiše.

Zdvořile jsem kývl, což nebyla správná reakce. Poznal jsem to z toho, jak svraštil obočí. Naklonil se ke mně, já se naklonil k němu, do cesty se nám nějak připletl telefon – odkud se ta dlouhá šňůra vzala? – a naše ústa se setkala – víceméně. Byl to letmý polibek, který z jeho strany chutnal po kávě a zubní pastě a z té mojí po kávě a podráždění.

„Zavolám ti, až dorazím do hotelu,“ zašeptal.

„… dračím tetováním,“ řekla Rachel.

„Nenechám se tetovat,“ odmítl jsem. „Díky tobě už mám propíchnuté uši a šatník, který vypadá jako hollywoodská verze toho, co nosí spisovatelé – a navíc jsem ho ještě pořád nesplatil.“ Důrazně jsem na JXe kývl, abych mu dal vědět, že jsem ho slyšel.

„Vnímal jsi jediné slovo z toho, co jsem ti říkala?“ utrhla se na mě Rachel.

„Miluju tě,“ řekl JX.

„Slyšel jsem tě,“ odsekl jsem.

Rachelino mlčení a JXův výraz působily stejně zaskočeně.

„Taky tě miluju,“ řekl jsem JXovi kvapně.

Nejistě se usmál. Můj úsměv působil taky nejistě.

„Christophere?“ zeptala se Rachel. „Jsi tam ještě? Christophere?“

„Jsem tady,“ odpověděl jsem automaticky, zatímco JX zvedl ruku v posledním sbohem a zmizel v předsíni.

Po chvíli a jakoby z velké dálky jsem uslyšel, jak se zavírají vstupní dveře. Následovalo zřetelné cvaknutí klíče v zámku.

Tolik k milníkům ve vztazích. Taky tě miluju.

Taky. Tě. Miluju.

Přiznávám, že jsem mu to plánoval poprvé říct za trochu… výjimečnějších okolností.

KAPITOLA

DVĚ

Vnewyorkských vydavatelských kruzích proslula Rachel Vingová jako Dračice Vingová.

Zdobrého důvodu. Je dobrá agentka auž jsme toho spolu hodně prožili – mimo jiné vyšetřování vraždy. Nic vám neukáže líp, kdo jsou vaši skuteční přátelé, než neplánovaná vražda. Měl jsem Rachel rád avážil jsem si jí – současný stav své hroutící se kariéry jsem nesvaloval na nic, co pro mě udělala či neudělala – ato včetně toho, že mě zatáhla do výše zmíněného vyšetřování vraždy.

„Skandinávská krimi fikce.“ Pořád žvanila, zatímco JX opouštěl náš nový domov. „Čekám, kdy mi někdo pošle dalšího kluka vkufru.“

Sobtížemi jsem obrátil pozornost zpátky kní. „Co prosím?“

„Chlapec vkufru od Lene Kaarbølové aAgnete Friisové. Mělo nás to napadnout dřív. Četl jsi Nesba? Určitě jo. Harryho Holea?“

„Holého… Očem to, kčertu, mluvíš?“

„Mluvím otom, jak ti zachránit kariéru.“

„Jo, vlastně si nejsem tak úplně jistý…“ Strnul jsem. Cože? Cože?

Jestli Rachel vůbec slyšela onen výmluvný začátek akonec, nevzala je na vědomí. „Nejde tu jenom otebe, víš? Jsi můj největší klient. Když nevyděláváš ty, nevyděláváme ani my.“

„To chápu, Rachel. Ale.“

Ale co? Mračil jsem se acivěl na prosklený snídaňový výklenek ana hezkou zahradu venku. Další cihlové cestičky, další okrasné keříky. Rokokový terasový nábytek? Anavíc ve světle zelenomodré barvě? Lidi na těch nepohodlně vypadajících židlích fakt sedávají? Zdejší zahrada se nepodobala zahradě žádného domu, ve kterém jsem zatím bydlel. Nebo bych bydlel. Aspoň tu byl bazén. Někde. Někde za mrňavými teráskami anízkými keříky se schovával malý, soukromý bazén ve tvaru ledviny. Byla to jedna zpodmínek, které jsem si pro nový dům stanovil. Musí mít bazén. Aoddělené pracovny. Akrb vhlavní ložnici. Azahradu vpředu ivzadu. Astřešní okna. Starší dům vtichém sousedství. Ale se super moderní kuchyní. Pro případ, že bych chtěl něco uvařit.

Nějak jsem čekal, že JXovi zabere nalezení takového místa víc času. Ale kdepak. On to vzal útokem. Čtyři měsíce po našem výletě do Connecticutu jsme tady azařizujeme si společné bydlení.

Rachel pokračovala vproslovu asvým tónem mi děsivě připomínala Margaret Thatcherovou povzbuzující své jednotky před dobytím Falkland. „Vím, očem mluvím. Psacího bloku se zbavíš jedině tak, že se vydáš úplně jiným směrem.“

„Jako že bych začal malovat? Podívej, já žádný blok nemám. Prostě se mi zrovna teď nechce pracovat. Vmém životě se toho hodně děje.“

„Christophere, musíš zpátky na koně.“

Jenže tenhle kůň začínal čím dál víc připomínat shetlandského poníka.

„Na jakého koně? Nejsem Skandinávec, pokud narážíš na tohle. Odpověď zní ne.“ Jediný kluk skufrem, okterého jsem měl zájem, byl zrovna teď na cestě na sanfranciské letiště. Proč musel ta slova jen tak vyhrknout? Aproč jsem při odpovědi… nedbal víc na detaily? Ne že by to bylo poprvé, co JX zmínil to slovo na L. Jenže to bylo poprvé vnašem novém domově, vnaší nové situaci, vnašem novém společném životě ajá chtěl… Co? Pravděpodobně jsem se vtom až moc pitval.

„Ovšemže jsi. Tvoje matka je Švédka, ne?“ řekla Rachel trpělivě.

„Švýcarka. Anení. Je Američanka. Moje babička byla Švýcarka. To mě nekvalifikuje kpsaní skandinávské krimi.“

„Nemusíš být Skandinávec, abys psal skandinávskou krimi.“

„Musíš ji ale aspoň číst. Já nikdy nečetl ani slovo. Viděl jsem jenom jeden film, ten oté holce sdračím tetováním, Muži, kteří nenávidí ženy. Dobrá, tu verzi stitulky. Blíž jsem se ale nedostal.“

Rachel zamlaskala. „Tak tě čeká domácí úkol. Začni srešeršemi. Jako když píšeš slečnu Butterwithovou. Jenom ne slečnu Butterwithovou. Je čas na průlomovou knihu, Christophere. Víš, co to znamená.“

Polkl jsem. Ach ano. Věděl jsem to.

Samostatná kniha.

Něco temného aprovokativního apsychologického. Pokud možno trochu zvráceného. Nahodilé násilí. Brutální vraždy. Kalkulované násilí. Mučení. Třeba zneužívání dětí, pokud to dokážu nějak zapracovat. Zasténal jsem. „Bylo by snadnější psát skandinávsky.“

„Přesně tak. Zvlášť když jsi Skandinávec.“

„Začínám si myslet, že je to kód pro něco jiného.“

Rachel se podle zachechtala. „Tak. Acon? Změníš názor?“

„Ne. Naposledy, ne. Musím jet koupit nový zavlažovač. Ale pozdravuj mého… JXe, až ho uvidíš.“

***

Problém spřestěhováním do nového města, ve kterém jste nikdy nechtěli bydlet, spočívá vtom, že nevíte, kde si dát pozdní snídani – nebo kde najít nejbližší železářství. Detektivky ale nepíšu pro nic za nic, brzy jsem tak objevil pobočku Lowe’sna Bayshore Boulevard.

Vidíte, to se mi na obchodních řetězcích tak líbí. Vždycky víte, co čekat. Polévka Zuppa Toscana vOlive Garden nebo antikorozní nátěr vLowe’s, nic vás nepřekvapí ani nezklame. Proto dávám přednost řetězcům před nezávislými obchody. Něco takového ale nesmíte přiznat nahlas.

Během čtvrtečního rána jsem tak bloumal širokými azvelké části prázdnými uličkami mezi regály aprohlížel si lustry azahradní nábytek. Měli skvělý výběr zahradních hadic. Kdysi dávno, když byla řeč oněčem dlouhém atvrdém, představil jsem si zahradní hadici. Zastavil jsem se unich aláskyplně si prohlížel různé délky atloušťky. Teda, ikdyž byl celý tenhle podnik bláznivý anepohodlný – tím myslím svoji situaci, ne zahradní centrum – cítil jsem přece jen jisté nadšení ztoho, že to opravdu dělám. Pochybnosti aobavy stranou, začínal jsem nový život sJXem.

Každopádně. Moje nové kutilské azahradní centrum bylo výborně zorganizované, vybrat nový zavlažovač mi tak netrvalo dlouho: stacionární, vysouvací, půlkruhový. Některé věci vživotě jsou snadné.

„Panebože,“ ozvalo se za mnou.

Ohlédl jsem se přes rameno. Přes džungli rostlin ve vozíku na mě zíral atraktivní chlap asi mého věku – průměrně vysoký aštíhlý, skudrnatými tmavými vlasy amodrýma očima.

Kývl jsem na něj, zdvořile asnad idost rezervovaně na to, abych ho odradil.

„Jste to vy, že jo?“ řekl.

Tentokrát jsem se rozhlédl, abych se ujistil, že opravdu mluví se mnou.

„Ještě dneska ráno jsem byl.“

Skoro šokovaně poulil svoje modré oči. „Christopher Holmes? Jste to vy?“

„Jo.“ Roztál jsem natolik, abych se zeptal: „Promiňte. Známe se?“

„Ach Bože. Jerry Knight. Vy si mě nepamatujete. Setkali jsme se před lety na Vraždě vcentru. Na té vDC.“

Před deseti lety. Byl to první con poté, co jsem se dozvěděl, že mě David, můj bývalý, podvádí. Ten, kde jsem se seznámil sJXem. Takže jo, stala se tehdy spousta věcí ajá si sotva pamatoval samotný con, natož pak Jerryho Knighta.

„Bylo to tehdy skvělé,“ řekl jsem.

„Setkání svámi pro mě bylo vrcholem. Jste můj nejoblíbenější autor na světě.“

Rozpačitě jsem se zasmál. „Aspoň ten nejoblíbenější, který ve čtvrtek ráno nakupuje vLowe’s.“

IJerry se zasmál, postrčil vozík dopředu anapřáhl ke mně ruku. „Ne, ale vážně. Miluju vaše knihy. Mám úplně všechno, co jste kdy napsal. Dokonce ijaponskou verzi knihy Slečna Butterwithová sází na stopu. Jsem váš největší fanda.“

Měl pevný stisk ruky. Její vlhkost se dala připsat na vrub tomu, jak pevně svíral kovovou rukojeť vozíku. Navíc bylo vzahradním centru horko avlhko jako vdeštném pralese. Iteď se otevřenými dveřmi valila pára.

„Děkuju,“ řekl jsem. Nemůžu popřít, že mě to zahřálo usrdce, obzvlášť vden, kdy jsem cítil tak trochu… no dobrá, velký stesk po domově.

„Dal jsem si od vás podepsat pět knih.“ Poťouchle se usmál.

„Teď už si vzpomínám,“ zažertoval jsem, ve skutečnosti to ale nebylo tak neobvyklé. Jediný skutečně nezvyklý požadavek, se kterým jsem se kdy setkal, byla žádost opodpis knih někoho jiného – což se stalo dvakrát od dvou různých čtenářů. Ach, ataky po mně jedna čtenářka chtěla, abych se jí podepsal na odhalená ňadra. To bylo přímo do památníčku.

„Je pravda, že jste se sérií oslečně Butterwithové skončil?“ zeptal se Jerry.

„Ach… no, ne oficiálně nebo tak. Prostě si myslím, že ta série… dospěla ke svému přirozenému konci.“ Poslouchal jsem ozvěnu těch slov ačekal, že mě zasáhne šok ztoho, že jsem si konečně přiznal skutečný stav věcí, kterému jsem se tak dlouho vyhýbal. Ale necítil jsem… nic. Žádný smutek, žádnou lítost. Ale ani žádnou úlevu nebo štěstí. Vůbec nic.

Jerry se tvářil zklamaně, ale chápavě. „Jsou to skvělé postavy, slečna B. apan Pinkerton. Asamozřejmě inspektor Appleby.“ Usmál se ajá taky, protože inspektor Appleby byl zatraceně působivý, jestli to tak můžu říct.

„Tak na čem pracujete teď?“

Zvedl jsem zavlažovač a oba jsme se zasmáli.

„Žádný zahradník?“

„Zahradník?“

„Velkého autora, jako jste vy, jsem si asi vždycky představoval vsídle se salónem, komorníkem asoukromou sekretářkou. Koktejly opáté adovolená ve Svatém Mořici nebo na francouzské Riviéře. Tyhle věci.“

Několik vteřin mi trvalo, než jsem absorboval slova velkého autora, jako jste vy. Jenom nerad bych ničil jeho iluzi. Dům na Cherry Lane nebyl technicky vzato žádné sídlo, skoro tisíc metrů čtverečních ovšem bylo pro dva lidi víc než dost. Bylo to dost? To se ještě uvidí.

„Ha. Nevěřte tomu,“ řekl jsem. „Většina spisovatelů, které znám, musí pořád chodit do práce. Na péči ozahradu si každopádně asi někoho najmeme.“ Otom jsem nepochyboval. Ta vpředu byla hezká, jednou zhlavních předností domu však byla zadní zahrada od Tommyho Churche. Church je považován za otce moderní krajinné architektury. Popravdě je mu připisován koncept „zahradních pokojů“, které jsou pro Kalifornii typické, tedy pokud je pro ni vůbec něco typické. Rozhodně jsem nemínil ohrozit tržní hodnotu našeho domu tím, že bych se na ní dopustil něčeho destruktivního, jako třeba že bych zasadil špatné růže nebo narušil kompozici velkých kamenných květináčů.

„Právě jsme se nastěhovali,“ dodal jsem snezvyklou otevřeností. „Dneska ráno proběhl křest.“ Zvedl jsem zavlažovač.

Jerry se zatvářil zaujatě apřekvapeně. „Fakt? Vy jste tu nový?“

Nejsem zrovna hovorný, takže na vině musel být dojem cizince vcizí zemi, že jsem přiznal: „Jo. No, můj… on je odsud. Právě jsme koupili dům na Cherry Lane. Na Russian Hill.“

„Ano. Ano, protože já si myslel, že vaší domovskou základnou je Jižní Kalifornie. Russian Hill je moc hezké místo. Pěkný výhled, krásné staré domy aroztomilé kavárničky aobchody. Zamilujete si to tam.“

„Jo. Je tam hezky. Určitě se tam budeme mít skvěle.“

„Uspořádáte tady nějaké autogramiády nebo autorská čtení?“

„Nevím. Možná. Já na autogramiády moc nejsem.“

„Všiml jsem si!“ Pořád se ale usmíval. „No, jsem na vaší mailovací listině, takže nám asi dáte vědět.“

„Jo. Určitě vás informuju.“ Zamířil jsem uličkou pryč od pokladen, zatímco Jerry postrčil svůj vozík vpřed. Byl jsem připravený zaplatit, nechtělo se mi ale stát ve frontě adál se vybavovat sJerrym. Připadal mi celkem milý, jenže já nejsem zrovna společenský typ. Vlastně ktomu mám hodně daleko.

„Moc rád jsem se svámi setkal,“ zavolal Jerry. „Udělal jste mi obrovskou radost.“

Na rozloučenou jsem mu zamával zavlažovačem.

Několik minut jsem si prohlížel krmítka pro kolibříky, pak mě napadlo vzít několik pytlíků háčků na obrazy, načež jsem taky zamířil kpokladnám.

Zaplatil jsem aopustil obchod. Jak jsem se blížil kautu, zahlédl jsem Jerryho, který nakládal rostliny do minivanu zaparkovaného vedle mého BMW.

Vzhlédl ajeho podmračený výraz se znovu změnil vzářivý úsměv. „Ahojky. Zase!“

„Ahoj.“

„Přísahám, že vás nepronásleduju.“

„Ne, já vím,“ ujistil jsem ho. „Vtuhle chvíli to spíš vypadá, jako bych já pronásledoval vás.“

Zasmál se, jako by mu to připadalo fakt vtipné, azamířil zpátky vrátit prázdný vozík.

Odemkl jsem auto, hodil plastovou tašku snákupy na místo spolujezdce, nasedl jsem aprávě se chystal zařadit zpátečku, když se ozvalo ťukání na okno spolujezdce. Dupnul jsem na brzdy. Přes tónované sklo se na mě zdráhavě usmíval Jerry.

Stiskl jsem tlačítko aspustil trochu okýnko.

Jeho rty vytvarovaly slova: „Ahojky. Zase.“

Smiloval jsem se aspustil okno úplně. „Ahoj.“

Všiml jsem si, že můj nedostatek nadšení nutí Jerryho zvažovat nutkání, které ho přimělo mě zastavit. Odvážně se ale vyslovil. „No, já vím, že musíte mít spoustu práce anechci na vás tlačit ani nic takového, ale rád bych svého oblíbeného spisovatele pozval na šálek kávy. Jenom abych vám poděkoval za roky skvělého čtení auvítal vás vsousedství.“ Zrudlý, ale snadějí na mě hleděl. Klouby na ruce, kterou svíral okraj okna, měl bílé.

Ach Bože. Sám jsem nebyl společenský typ, takže jsem až moc dobře chápal, jak trýznivé pro něj tohle muselo být. Nechtěl jsem ho zdeptat odmítnutím. Kéž bych byl jako JX, který by podobné spontánní pozvání sklidem přijal. Takové věci dělal pořád: po autogramiádě chodil na večeři se čtenáři nebo se účastnil obědů knižních klubů. Jenomže já byl já auž jsem dneska vyčerpal celou míru svých společenských zdvořilostí. Prostě jsem chtěl domů. Ajelikož to nešlo, tak aspoň zpátky do domu na Cherry Lane. Pustit se do vybalování všech těch krabic abeden.

„To je od vás opravdu moc milé, Jerry. Ale jde oto… mám opravdu hodně práce. Se stěhováním atak, však víte. Nemám nic vybalené. Ráno jsem ani nedokázal najít topinkovač. Adneska mi přijdou lidi. Chci říct, přijdou zapojit věci. Však víte. Víte, jaké to je.“ Začínal jsem se ve své trapnosti plácat.

„Jo, jasně.“ Jerry vypadal zdrceně.

Projevil jsem snahu. „Ale opravdu moc rád jsem se svámi setkal. Nemám moc šancí mluvit se čtenáři.“ Vzadu vmysli jsem slyšel JXe aRachel, jak mi sborově říkají, že kdybych se účastnil konferencí, mohl bych se sejít stolika čtenáři, skolika bych jenom chtěl. Nedocházelo jim ale, že já už vídal tolik čtenářů, kolik jsem chtěl.

„Ne, rozhodně to chápu,“ řekl. „Byl to hloupý nápad.“

„Nebyl! Bylo to od vás velmi pozorné. Vážím si toho. Prostě… však víte. Jindy.“

„Jasně. Ovšem.“ Smutně se usmál, já se usmál až moc zářivě aznovu jsem zařadil zpátečku. Rychle ustoupil zdosahu mých pneumatik.

Cestou zpátky na Cherry Lane jsem se zastavil vobchodě akoupil několik základních věcí, jako jsou mražené pizzy, mražené smažené kuře, mražené zeleninové nákypy, mražené vaječné rolky, mražené lasagne, mražená burrita, pivo, mražené smažené krevety, čokoládové muffiny azmrzlina. Ataky pytlík limetek, pytlík předmytého salátu advě láhve bublinkové minerální vody. Když jsme se začali sJXem vídat pravidelněji, opravdu jsem se snažil jíst zdravěji avíc cvičit. Nic vás nedonutí zabývat se ďolíčky tam, kde by žádné ďolíčky být neměly, tak, jako být nahatý sněkým, kdo je mladší avypracovanější než vy. Shodil jsem několik kilo anabral trochu svalů. Ale ať už byl na vině stres nebo fakt, že JX ajeho štíhlé, pevné tělo budou několik dní zdohledu, začal jsem prahnout po pizze spříchutí kartonu.

Jakmile jsem byl hotov se sběrem alovem, zamířil jsem zpátky kdomu. Vyměnit zavlažovač mi zabralo asi pět minut. Osprchoval jsem se vkoupelně vpřízemí, azatímco jsem se ládoval pizzou, zvažoval jsem plán útoku.

Měl bych začít ve vstupní hale, abych dal domu punc pořádku? Bylo by to časově náročné, ale celkem jednoduché. Už jenom kdybych zařadil všechny ty krabice akrabice akrabice knih, hned by to tu vypadalo víc jako doma amíň jako ve skladišti vydavatelství.

Anebo by bylo rozumnější začít kuchyní? Bylo by fajn moct uvařit opravdové jídlo nebo umýt nádobí. Uspořádání kuchyně bychom ale asi měli sJXem probrat společně. Mohl bych začít svojí pracovnou.

Ne.

Rozhodně ne.

Tak třeba ložnicí. Jenže by asi bylo lepší počkat, až nám odpoledne přivezou nový nábytek.

Snědl jsem poslední kousek pizzy apřemítal onezvyklé letargii, která mě přepadla. Aspoň zčásti za ni samozřejmě mohl prostý nedostatek spánku avčerejší devítihodinová jízda autem. Nemluvě ovyčerpání ztoho, že jsem vposledních týdnech musel sbalit apřestěhovat celý svůj život. Napadlo mě, že bych si mohl dát pivo apřipravit smažené kuře. Přece jenom bylo po poledni. Byl čas na oběd.

Opatrně jsem ho zvedl.

„Ahoj, to jsem já,“ řekl JX. „Jsem vhotelu. Jak to jde?“

„Vpohodě. Zavlažovač je opravený ajá vybaluju… všechno. Jaký byl let?“

Table of Contents

Kapitola jedna

Kapitola dvě