Daniel Polman

Rychlejší než vítěz

Obálka, grafický návrh a sazba Petr Sofroňk

Redigovala Šárka Polmanová

Jazyková redakce Michal Večeřa

Odpovědný redaktor Filip Hladík

Technická redaktorka Halina Kaslová Bechyňová

Počet stran 312

Vydala Euromedia Group, a. s. v edici Universum,

Nádražní 762/32, 150 00 Praha 5

v roce 2024 jako svou 5484. publikaci

Vydání první

www.euromedia.cz

Copyright © Daniel Polman, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-284-0276-1

Obsah

O autorovi

Normálně by to bylo tak, že ...

Nezávazně ...

Jak to jen říct ...

Rusáci versus hrdinové (Pozn.: psáno před vpádem ruských vojsk na Ukrajinu v únoru 2022)

Zelené světlo a rudá záře nad TSE

A pak se to celé ...

Nový cíl

Tak teda jo!

Přípravy a trénink

Testovací let

Jak to celé zaznamenat?

Zdviháme kotvy

Alta – sešla se tu celá parta, až na jednoho ...

Vzhůru na sever, na start!

1. den (Norsko, Finsko)

2. den (Finsko)

3. den (Finsko)

4. den (Finsko, Estonsko)

5. den (Estonsko, Lotyšsko)

6. den (Lotyšsko, Litva)

7. den (Litva, Polsko)

8. den (Polsko)

9. den (Polsko, Česko)

10. den (Česko, Německo)

11. den (Německo, Rakousko)

12. den (Rakousko, Švýcarsko, Lichtenštejnsko)

13. den (Švýcarsko, Itálie)

14. den (Itálie, Francie)

15. den (Francie)

16. den (Francie)

17. den (Francie)

18. den (Francie)

19. den (Francie, Andorra, Španělsko)

20. den (Španělsko)

21. den (Španělsko)

22. den (Španělsko)

23. den (Španělsko)

24. den (Španělsko)

25. den, 14. července 2022 (Španělsko)

Den po závodě

Odlet a přivítání doma

Doma

Vítěz na odpis

Cíl doma na Pace

Ukradené vítězství

Konečná v Tarifě, nikoliv ve Vladivostoku

Bonusová část – Kuba Gsela

Přílohy

Vybavení

Dopis Andymu od Toma B. (švýcarského fanouška)

Dopis Andymu od kluků z našeho UPRT týmu

Přídavek pro vytrvalce

Sezóna 2024

To jsem se zase zakecal ...

O autorovi

Daniel Polman žije od narození (1979) v podkrkonošském městě Nová Paka. S manželkou Šárkou vychovává dvě dcery. Po dokončení magisterského studia managementu cestovního ruchu pracoval 14 let jako šéfredaktor časopisu lidé&HORY, dnes působí jako publicista na volné noze a předseda redakční rady regionálního měsíčníku Achát.

Kromě psaní se věnuje i vytrvalostnímu sportu, zejména ultracyklistice, v níž dosáhl několika mezinárodních úspěchů. Od roku 2016 je držitelem českého rekordu v jízdě na 24 hodin (911,68 km), v roce 2019 dokončil jako třetí Čech 5000 km dlouhý závod přes USA „Race Across America“, v červenci 2022 absolvoval 7400 km dlouhý závod bez podpory „North Cape – Tarifa“, protínající 15 evropských zemí. Daří se mu i na MTB v terénu. Mimo jiné čtyřikrát vyhrál závod 400 Ultra a je vítězem legendárního ultramaratonu 1000 Miles Adventure, kde na severní trase zajel nejlepší čas 14leté historie. Titul mistra ČR získal na MTB 24hodinovce (2023) i v kategorii masters II v MTB maratonu (2024). Uskutečnil i několik vytrvalostních projektů, při kterých zkombinoval ultracyklistiku a výstupy na alpské vrcholy. Svá dobrodružství předává dál prostřednictvím knih, filmů a přednášek pro veřejnost. Sportovní úsilí úspěšně propojuje i se sbírkami na pomoc nemocných či hendikepovaných lidí.

Zážitky z extrémních závodů a projektů popsal ve třech knihách: DREAAM, OKOLO a Rychlejší než vítěz. Je také autorem pohádkové trilogie o rodině Nezmarů s podtitulem „Pohádky pro malé i velké sportovce“. V roce 2023 vydal u nakladatelství Universum román Holka statečná.

Více najdete na sociálních sítích a webu autora: www.danielpolman.com

Normálně by to bylo tak, že ...

Ale život normální není. Alespoň ne ten můj, za což jsem povětšinou rád. Původně jste měli číst knihu, jejíž pracovní a dost možná i definitivní název byl „Transsibiřská masakrárna“, jelikož celý příběh této knihy začal touhou jet brutálně dlouhý závod, ještě delší než čerstvě dokončený Race Across America. S psaním jsem začal v roce 2019, kdy tyhle choutky prosákly do mých mozkových závitů a otřásly jejich už tak chatrnou kondicí.

Bylo zvláštní začít tvořit novou knihu v době, kdy šlo do tisku dílko s názvem DREAAM o velkém závodě přes ještě větší Ameriku. Mísilo se ve mně hodně různých pocitů. Má vůbec cenu psát něco dalšího? Má smysl jet další šílený závod? Budu schopen se vůbec na něj kvalifikovat? Mám šance ho zvládnout? Jsem ochoten pro závod obětovat zase mraky času a energie? Jsem připraven sehnat prachy a zainvestovat je do dalšího snu s nejasným výsledkem? Stojí mi to za to, abych holkám odjel na měsíc pryč? Obhájím před svými blízkými svou touhu být prvním českým startujícím na nejdelším cyklistickém etapáku? A je moje touha dostatečně silná? Ve výčtu otázek bych mohl pokračovat. Ač byly různé, spojoval je fakt, že pokud bych byť na jednu z nich odpověděl „ne“, nemělo by cenu se příběhem „Red Bull Trans Siberian Extreme“ dále zaobírat. Povím vám ale jedno, odpovědět na všechny „ano“ vyžadovalo hluboký nádech, chvilku zastavení, přemýšlení a ujišťování se. Někdy se musím tak trochu rozhoupat. V těchto okamžicích mi k tomu nevratnému a zásadnímu výkyvu pomáhá síla, kterou mi dávají fanoušci. Vědomí, že na velké výzvy nejsem sám a v zádech mám skvělou rodinu, bandu Ultra Paka Racing Team i celou řadu kamarádů a fanoušků, považuju za obrovské životní štěstí, bez kterého bych ani jeden významný krok směrem k účasti na Trans Siberian Extreme neudělal. Podpora těchto lidí mi dává v těžkých rozhodnutích velkou sílu. Působí jako základní deska vylitá z ultratvrdého betonu. A na něm se už dají postavit velké věci! OK, je na čase pustit se do díla!

Nezávazně ...

V mém hledáčku se ocitla účast na nejdelším etapovém závodě na světě překonávajícím 9100 kilometrů a 77 000 výškových metrů. Vedl přes čtyři klimatické zóny, sedm časových pásem a několik velkých měst: Moskva, Nižnij Novgorod, Kazaň, Perm, Jekatěrinburg, Ťumeň, Omsk, Novosibirsk, Tomsk, Krasnojarsk, Irkutsk, Ulan-Ude, Čita, Svobodnyj, Blagověščensk, Chabarovsk a Vladivostok. Celá tahle šílenost, kterou trvá ujet autem víc než týden a letecký přesun představuje devítihodinový let, byla rozdělená do patnácti etap (respektive patnácti po sobě jdoucích ultramaratonů): 350 km, 378 km, 693 km, 331 km, 313 km, 614 km, 611 km, 255 km, 584 km, 1056 km, 447 km, 660 km, 1363 km, 689 km a 757 km. Tohle by mělo každého normálního člověka odradit, ale existuje i jistý poddruh, jehož jsem patrně členem, kterého podobný nesmysl naopak přivábí.

Nic nebylo jisté. Z logistických i organizačních důvodů pustí organizátoři Red Bull Trans Siberian Extreme (dále v knize TSE) na start maximálně patnáct pacientů, kteří jsou nejen dostatečně šílení, ale mají za sebou také úspěšnou závodní minulost s odpovídajícími výsledky. Výběr uchazečů měla na starosti komise organizátorů ve Vídni. Sice se na ultracyklistické scéně pohybuju jen pár let, ale s naším UPRT týmem jsme přeci jen pár slušných počinů spáchali. Díru do světa jsme neudělali, ale na druhou stranu ostudu taky ne. Především jsme pak prožili skvělé chvíle ve fajn partě a potěšili neustále se rozšiřující bandu fanoušků.

Zasedl jsem k počítači a na webu Redbulltranssiberianextreme.com vyplnil formulář nazvaný „nezávazná přihláška“. Nezávazná. To zní na pohodu, jako by o nic nešlo. Kdesi uvnitř jsem ale cítil, že se upisuju ďáblu, protože jestli mě do té patnáctky vyberou, těžko se budu šance do Ruska odjet vzdávat. Klikám na „odeslat“ s poměrně lhostejným pocitem. Je mi šumák, jestli to dopadne, nebo ne. Když ne, vymyslím si nějakou jinou zábavu. Když jo, tak se v mé makovici rozpoutá pořádný fičák. Nuže, uvidíme...

Jak to jen říct ...

Bylo mi jasné, že to nejzásadnější manažerské jednání proběhne u nás doma. Na případný odjezd na „ruskou frontu“ bylo třeba pomalu začít připravovat Šárku a holky. Opatrně jsem vysvětloval, proč je rozumné jet ten závod pouhý rok po Race Across America. Jsem rozjetej..., máme už nějaké zkušenosti..., z letoška budu mít najetý parádní objem, který můžu přesunout do další sezóny..., jezdí se to jednou za dva roky a odklad by stejně způsobil jen to, že bych TSE nosil v hlavě… Je zkrátka dobré kout železo, dokud je žhavé! A tak dále… Podával jsem to po kouskách a co nejvíc srozumitelně. Šárce stejně už od první zmínky o TSE muselo být jasné, že to je další ultrapakárna, která mi zastínila šedou kůru mozkovou, a těžko zařídí, aby mě něco shůry osvítilo a já z toho vycouval.

Nejvíce ze všeho jí vadilo, že bych byl pryč skoro do půlky letních prázdnin. Když mi to jeden večer řekla trochu důrazněji, zvolil jsem z mého pohledu vychytanou taktiku. Druhý den jsem za ní přišel a řekl: „Šári, hele, po tom, co jsi mi včera řekla, jsem se rozhodl, že nikam nepojedu.“ Chvíli na mě koukala a já udeřil jako blesk: „Fajn, díky, tahle reakce mi stačí.“ Kdyby vyskočila samým jásotem metr nad zem, byl bych v problémech... Ale ona na mě jen zírala. Jako vždy mě prokoukla.
Věděla, že to nemyslím vážně, jen mě nechala se vykecat. Šaška ze sebe (nejen) doma dělám celkem často. Někdy vědomě, někdy bohužel nevědomky. To ale zažívá asi každý chlap, který sdílí domácnost s převahou žen.

Každopádně od té doby to vypadalo doma hodně nadějně, i když tandem Dani a Sári mi pořád opakoval, že žádný další velký závod nepojedu a basta. Mám ten dojem, že dcery to říkaly jen tak, aby tátu trošku poškádlily. No a prázdniny… Ty kdyžtak budu mít na talíři pořád, to neuhraju.

Rusáci versus hrdinové (Pozn.: psáno před vpádem ruských vojsk na Ukrajinu v únoru 2022)

Když jsem nastínil můj záměr pokusit se zabojovat o účast na TSE u našich doma, mamka jen vyhrkla: „To je to Rusko?“ „Jo, je.“ „Tak to ani náhodou!“ U nás v rodině obecně Rusákům pšenka nikdy moc nekvetla. Díky komoušům podporovaným Sovětským svazem byla naše rodina dost bita. Pradědovi sebrali továrnu na lepenku i s veškerým movitým majetkem včetně obrazů z kanceláře a jízdních kol pro zaměstnance. Sprostě si přivlastnili ze dne na den vše, co praděda vlastní silou vypiplával mnoho let. Pak z toho udělali traktorku a nechali budovu zchátrat na úroveň ruiny, kterou po restituci dával několik let do kupy můj taťka za občasného přispění otráveného nešikovného puberťáka (mě). Pradědu ti hajzlové tenkrát zlomili natolik, že si to dokonce i chtěl hodit. Stigma „buržoazní“ rodiny se přenášelo i na další generace, a tak mamka nemohla po základce studovat dál. Od roku 1968, kdy nás Rusové přijeli s ostatními komoušskými „spřátelenými“ zeměmi okupovat, a ještě měli tu drzost celou misi prezentovat jako pomoc, byli pro většinu normálních lidí toužících po větší svobodě nepřítelem číslo jedna. Postavili se proti jejich tankům holýma rukama, ale byli bez šance. Pro jistotu tu ruská armáda ponechala své jednotky až do převratu v roce 1989.

Když nešlo ruskou nadvládu zlomit v ulicích a na náměstích, šlo to na ledě. Jakmile se naší malé a právem ukřivděné zemi podařilo ruskou hokejovou velmoc porazit, byl to velký nejen sportovní svátek. Pocit zadostiučinění, národní hrdost a vědomí, že Rusáci dostali na prdel, bylo vždy elektrizující. Tuhle atmosféru si stále dokážu živě vybavit. Stejně tak ale ještě dnes je Rusko schopno 68. rok obhajovat jako mírovou misi. Už před tím, než jsem podal nezávaznou přihlášku, jsem (kde jinde než na kole) dostal docela zajímavý nápad. Při případné účasti na TSE vzdám hold osmi odvážným Rusům, kteří 5. srpna 1968 na moskevském Rudém náměstí protestovali proti invazi vojsk Varšavské smlouvy do Československa. Plánoval jsem vyrobit samolepku na kolo, která ponese jejich jména: Konstantin Babickij, Vadim Delone, Vladimir Dremljuga, Viktor Fajnberg, Natalja Gorbaněvská, Pavel Litvinov, Larisa Bogorazová a Taťjana Bajevová.

Rusko jsme museli obdivovat povinně. Tak byl nastavený systém. Pamatuju si, jak jsme například už ve školce museli malovat Auroru, křižník, který se stal symbolem bolševické revoluce v Rusku. Jenže já chtěl malovat červená ferrárka, žluté poršáky a ne nějaké mizerné šedivé plechové krabice! Jednou jsme si povídali o Leninovi, obrovském hrdinovi a taťkovi všech komančů. A já jeho jméno zkomolil. Nějak jsem přidal poslední písmenko křestního jména před příjmení a udělal z něho „Členina“. To byl oheň na střeše. Učitelka málem dostala infarkt, když zjistila, jakého zoufalce má ve třídě, že ani neví, jak se jmenuje snad nejpopulárnější panák tehdejší doby (který od roku 1924 přežívá v materiální mumijní podobě v mauzoleu). Stalin, ten řemeslo povýšil až na masové vyhlazování a vraždění vlastních lidí. I když byl režimem také adorován, což dokládal obrovský památník v Praze, tak toho jsme moc neřešili. Josif byl už pro školní osnovy asi moc velké zvíře. Jsem rád, že jsem tu dobu zažil jen jako dítě. Každý, kdo v ní dospěl a příroda ho obdarovala dostatečnou porcí rozumu, přišel na to, že žije v pěkné řiti. A vyhrabat se z ní šlo jen útěkem ze země. Každopádně ne každý si na to troufl (i s ohledem na své blízké), a tak většině lidí nezbylo než si prostě zvyknout a nějak to propružit v kolenou. A ti, co ohnuli záda, se upsali komunistické straně. Pravda, mnohdy pod velkým nátlakem.

Takže teď asi chápete, proč v mamce tak hrklo. Jo, nemá Rusáky zrovna v oblibě. A já? Já taky ne, i když vím, že to není úplně férový postoj. Ale pořád mi něco říká – dávej si na ně bacha! Stačí se podívat na jejich politické a špionážní aktivity, dezinformační kampaně, anexi ukrajinského Krymu, státem organizovaný doping ve vrcholovém sportu a tak dál a tak dál... Je to početný národ plný dost pokřivených existencí. A co slušní lidé? Jasně že jich tam je hromada! Doufal jsem, že pokud se postavíme na start, tak se o tom přesvědčíme na vlastní kůži. Upřímně, snad jen takový závod je věc, která je schopná mě do Ruska nalákat. A jestli to dopadne, budu to brát jako příležitost poznat největší zemi na světě, kterou bych patrně nikdy nenavštívil.

Zelené světlo a rudá záře nad TSE

Přišel den zúčtování. Začátkem října jsem v mailu našel certifikát s oznámením, že jsem byl vybrán... Docela jsem si oddechl. Trochu jsem tušil v kostech, že by to mohlo vyjít. To jsem ale nevěděl, jak úzký výběr to ve finále byl. Určitě bych si tolik nefandil. Komise závodu dospěla na základě mé závodní minulosti a dosažených výsledků k závěru, že z více jak 50 uchazečů z 22 různých zemí vyberou „ultrapako“ mezi patnáctku těch největších pacientů připravených dobrovolně se podrobit zkoušce v podobě 9100 kiláků dlouhého etapáku. Od té chvíle už byly jen dvě cesty. Buď udělat radost nějakému náhradníkovi, nebo sebrat odvahu, přijmout výzvu, zařídit vše potřebné, natrénovat a stát se prvním Čechem na startu a pokud možno i v cíli...

Na rozdíl od ultramaratonů, které jsem zatím měl tu možnost jet, byl TSE hodně solidně zabezpečený závod. Na startu dostanou závodníci doprovodný multivan se dvěma rusky mluvícími řidiči, zabookované jsou hotely, v koloně jede mechanický vůz, vozy se zdravotníky a fyzioterapeuty, zajištěné je i jídlo po trase. Má to jednu zásadní výhodu – pro mě by to znamenalo jednodušší organizaci a menší porci věcí, které bych musel zařídit. Race Across America byl v tomhle ohledu mistrovstvím světa... Strávil jsem za klávesnicí počítače tolik času, že už bych to nechtěl nikdy zažít. Nevýhodou je, že TSE už neslibuje kamarádský trip ve velké partě. Každý závodník si s sebou může vzít maximálně dva lidi. Nakonec se vykrystalizovala dvojice sportovní ředitel Jarda a Táda, který bude tradičně schovaný za hledáčkem foťáku. Udělali jsme s klukama i nějaká setkání a začali si lajnovat naše další velké dobrodružství pod vlajkou Ultra Paka Racing Teamu.

Své sportovní úsilí jsem chtěl spojit i s českými legionáři, kteří na Transsibiřské magistrále, podél níž TSE vede, prošlapali jednu z cest vedoucích ke vzniku našeho státu. Spojil jsem se proto s Československou obcí legionářskou, s níž jsme plánovali vzájemnou spolupráci. Příběh těchto odvážných mužů jsem chtěl připomenout znakem legionářů na dresu a na kole a také nejrůznějšími posty na sociálních sítích. Vše běželo, jak mělo: přibývaly hodiny strávené tréninkem, organizačními a sponzorskými záležitostmi i stránky rozepsané knihy se plnily tisíci znaky.

A pak se to celé ...

… zbořilo jako domeček z karet. A to hned třikrát! Původních 50 stran textu popisujícího můj život před startem TSE jsem musel s těžkým srdcem vyhodit. Od října 2019 do roku 2022 se událo v mém životě hodně. Přežil jsem brutální pařbu na svých čtyřicátinách, vyndání kovové dlahy z ramene, která se mnou přejela Ameriku, a hned další operaci ruky rozlámané při tréninku. Jedna zamrzlá kaluž mi dost důrazně řekla to, co jsem slyšel už od spousty lidí: že jezdit na silničce v Krkonoších v zimě je úplná hovadina. Takže zase železo tam a po pár měsících ven. V časopise lidé&HORY se pode mnou začala kývat šéfredaktorská židle a po neshodách s vydavatelem jsem podal výpověď. Po patnácti letech v redakci jsem se rozhodl, že okusím život na volné noze coby OSVČ. Jenomže než se mi skromná živnost stojící na počítači a skládku v garáži stačila alespoň trochu rozjet, rozjelo se něco zcela jiného. Odkudsi z Číny se přikutálela malinkatá kulička koronaviru a převrátila nám životy naruby. Bohužel dosti lidem vzala život, případně je připravila o jejich blízké. Snažil jsem se chovat tak, abych někoho neohrozil. Takže jsem se třeba vůbec nepotkával s rodiči. Ale aby mi někdo tvrdil, že mám sedět doma na zadku a nikam na kole nejezdit, případně šlapat na trenažeru, kterého jsem měl po sérii operací fakt plné zuby, tak to mi přišlo praštěné. Někteří cyklisté rozjeli kampaň „Stay home, save life“ a pořád se fotili na trenažerech. Představa objemového tréninku na TSE pod střechou mi naháněla hrůzu. Jezdil jsem dál venku a řídil jsem se selským rozumem. Formu jsem ale ladil zbytečně. V roce 2020 byl závod kvůli koronaviru zrušen. S týmem jsme však našli velmi kvalitní náhradu v podobě závodu Race around Czechia and Slovakia (zkráceně RACAS). Z této místy hodně divoké a náročné jízdy dlouhé 3540 kilometrů nakonec vznikla kniha OKOLO, kterou jsem doplnil i dvaceti autobiografickými odbočkami do mého života. Ve stejném roce jsem vydal i třetí díl pohádek s podtitulem „pro malé i velké sportovce“ o rodině Nezmarů. Takže ačkoliv jsem měl rozepsanou tuto knihu, nakonec světlo světa spatřily dvě zcela jiné. Covid zamíchal kartami asi každému z nás.

Také rok 2021 kýžený návrat k normálu nepřinesl a stále jsme žili v době, která se dala směle označit za hodně divnou. Stále jsme si museli na obličeje nasazovat respirátory a dodržovat často zcela ujetá pravidla. Místo dlouhých tréninků na „Sibiř“ jsem začal malovat celý dům. Konečně přišel místo slibů čin. Já to Šárce říkal, že to jednou udělám, a nemusí mi to připomínat každý rok. Pouštěl jsem si u toho staré desky a občas se i snažil zpívat. Záběr byl široký – od Abby až k death metalu. Regulérně mi z toho všeho asi křáplo. Ten malý kulatý hajzl se globalizoval a řádně přitvrdil. Začal hrát přesilovku a do první lajny postavil to nejlepší, co měl: britskou, jihoafrickou a brazilskou mutaci. Bohužel náš mančaft neměl nikoho, kdo by na střídačce nebo v kabině dokázal dát zápasu řád a vymyslel účinnou herní strategii. Všechno hasila naše první lajna – zdravotníci, kteří podali neskutečný výkon a odehráli kupu času bez střídání. I naše strana musela v obraně přitvrdit, a tak se dokonce začaly zavírat okresy. Když se tak ohlédnu za posledními větami, mohu konstatovat jediné – hokej mi v zimě fakt chyběl! Došlo mi, jak tu rychlou hru miluju a co znamená pro můj duševní relax.

Mezitím jsme konečně tu zákeřnou nemoc doma prodělali. Na kole jsem pak byl míň než poloviční, a dokonce jsem i řešil nějaké postcovidové záležitosti na plicním oddělení v jičínské nemocnici. Ale rozdýchal jsem to a vrhnul se do tréninku na TSE. Šrouby restrikcí se však utáhly na nevídanou míru. Náš svobodný pohyb při nákupech byl vymezen hranicemi okresu a při sportu dokonce jen katastrem obce. Totální lock down přinesl zajímavý paradox: když jsem si jel autem pro cigára do vedlejšího města, abych si cíleně ničil zdraví, bylo to v pořádku. Pokud bych tam ale jel v rámci tréninku na kole a cíleně si zlepšoval kondičku (tudíž i imunitu), jednalo se o prohřešek hodný potrestání. Ježdění od cedule „Nová Paka“ k ceduli „Nová Paka“ mě lákalo zhruba stejně jako trenažér v garáži. Takže nepřipadalo v úvahu! Nápad, jak prorazit legálně za hranice Nové Paky, mě napadl ještě v předvečer platnosti vládních nařízení. V e-shopu jsem nastavil možnost doručení zboží „cyklokurýrem zdarma“ v okruhu 40 km kolem Nové Paky. Takže jsem jezdil dál, pouze s batohem na zádech, v němž bylo zboží a faktury. Koupit si lidé mohli třeba jen samolepku za 10 korun. Nakonec tohle řešení přineslo mnoho výhod. Nezbláznil jsem se z domácího vězení, užil si i jízdy mimo okres a kraj, což už byl velký luxus, a pozdravil se s mnoha fajn lidmi. Zákazníci ušetřili peníze za dovoz klasickou doručovací službou a naše setkání bylo vždy oboustranným potěšením. Příroda byla ušetřena rovněž – žádné obaly, žádné emise z přepravy. Kolik výhod by přineslo, kdybych jako ovečka jezdil od plotu k plotu v rámci Nové Paky? Za mě nula.

Trénink jsem ovšem na TSE stejně nezúročil, transsibiřský masakr byl znovu o rok odložen kvůli koronáči. Získaná forma se ale hodila v mnoha závodech, včetně ultramaratonů, které se mi podařilo vyhrát: 400 Ultra a závod Race Across Germany v kategorii bez podpory. Závod napříč Německem jsem po projetí cílem zakončil výstupem na jeho nejvyšší vrchol Zugspitze (2962 m). Výstup jsem si užil s bráchou a kamarády z Ultra Paka Racing Teamu, včetně Tády, který po domluvě s organizátorem fotil na několika místech na závodě a pak i celý následný výstup. V roce 2021 jsem společně s Blankou Čílovou začal pracovat na románu Holka statečná. Takže psaní této knihy jsem odsunul opět na vedlejší kolej. V době, kdy už dávno měla být „Transibiřská masakrárna“ na pultech, jsem začal psát už po třetí úplně jinou knihu.

V zimě jsem se do třetice pustil do přípravy na TSE. Ale začátek roku 2022 nás přesvědčil, že na světě existuje i daleko větší zlo než tou dobou stále aktivní koronavir. Jsou jím lidé schopní pro kus země vraždit i malé děti. Ráno ve čtvrtek 24. února 2022 zahájila Ruská federace invazi na Ukrajinu. V přímém přenosu jsme byli svědky zákeřného útoku plného civilních obětí. To vše se odehrávalo kousek od našich hranic. Postupem času se kolem mě množily dotazy, jak to vypadá s Red Bull Trans Siberian Extreme. Odpověděl jsem rovnou všem na blogu: „Samozřejmě že to vypadá bledě. Zatím nemám žádné stanovisko od organizátorů. Ale ve finále to teď není důležitý. Pustil jsem závod, který vede úžasnou krajinou (bohužel drženou v krvavých rukou válečného zločince) z hlavy. Myslím teď především na Ukrajince, kteří bojují za svoji vlast i za naše bezpečí, protože fungujou před tím nepochopitelným zlem jako nárazník. Ultracyklistika je pěkná, mám ji rád, ale v kontextu posledních dnů je naprosto nedůležitá. Jsem vděčný za podstatné věci: že se nemusím bát o své děti, svoji manželku, že můžu žít v normální civilizované demokratické zemi, která je navíc členem NATO, ale i za ,drobnosti‘ – že můžu v klidu jezdit na kole, vyrazit do hor, aniž bych s sebou potřeboval mít kvér. Závodů a projektů je dost, takže něco určitě spáchám… Ukrajina si zaslouží pomoc, jednou z možností je například tato sbírka, kterou jste už asi mnozí z vás využili. (Připojil jsem odkaz sbírky na pomoc Ukrajině.) Díky za vše – podporu Ukrajiny i Ultra Paka Racing Týmu!“

Rakouští organizátoři s reakcí na válku nepochopitelně otáleli. Spojil jsem se s několika závodníky převážně ze západních zemí a oznámil jim, že i kdyby Putin válku ukončil před startem TSE, bylo by pro nás zcela nepřijatelné účastnit se akce pořádané v jeho zemi. Začal jsem pokukovat po nějakém jiném závodě. Z Vídně se ozvali až na konci dubna, tedy dva měsíce před startem, že se závod do třetice ruší a že nám bohužel nemohou poslat zpět našich 10 000 euro za startovné, jelikož ho převedli do banky v Moskvě. Tato situace trvá dodnes. Spálit ty prachy v kamnech by bylo stokrát lepší, protože by je alespoň nezískal vražedný režim. Týmová kasa byla prázdná a já stál před rozhodnutím, co dál…

Nový cíl

Přišel jsem o sportovní sen v podobě nejdelšího etapáku na světě, ale také o hromadu času a peněz. Bral jsem to sportovně, protože jsem si dobře uvědomoval, že pár stovek kilometrů od nás lidé čelí nesrovnatelně větším ztrátám. Sezónu 2022 jsem rozehrával s velmi poznamenaným rozpočtem. Na druhou stranu jsem už několik let sliboval sobě i fanouškům nějaký ultra dlouhý závod. Na internetu na mě vykoukl ultramaraton, který startoval prakticky na den přesně jako Trans Siberian Extreme. Navíc nebyl ani o moc kratší a jezdí se bez podpory, což bylo s ohledem na stav týmové kasy velkým plusem. Závody bez podpory jsou samozřejmě násobně levnější než akce s týmovým doprovodem. Do mé hlavy se tedy zakouslo ostří obřího vrtáku, který si razil cestu až do bodu, kdy jsem zatoužil vydat se na 7400 kilometrů dlouhou jízdu vedoucí z nejsevernějšího cípu starého kontinentu na nejjižnější. I pro fanoušky jsem závod vnímal jako skvělou volbu, jelikož ho bude možné sledovat on-line díky trackerům, které každý účastník poveze. A co víc – mezi 15 zeměmi na trase je i Česká republika. Překvapilo mě, že v Evropě existuje závod, který svými parametry překonává i slavný 5000 km dlouhý Race Across America. Důkazem budiž tato čísla:  

délka a převýšení: 7370 km / 80 000 m

nejnižší bod trasy: 211 m pod hladinou moře (podmořský tunel v Norsku)

nejvyšší bod trasy: 3398 m (Pico del Veleta)

další „nej“: Col d’Iseran (2764 m) – nejvyšší horský průsmyk v Alpách, Port d’Envalira (2409 m) – nejvyšší celoročně otevřený průsmyk v Evropě (Pyreneje), prvních více než 700 km závodu vede za polárním kruhem, cíl závodu leží pouhých 14 km od afrického kontinentu.

Trasa protíná 15 zemí: Norsko, Finsko, Estonsko, Lotyšsko, Litva, Polsko, Česká republika, Německo, Rakousko, Švýcarsko, Lichtenštejnsko, Itálie, Francie, Andorra a Španělsko.

Závod startoval v červnu a já se pro něj rozhodl až na konci března. Vzhledem k tomu, že jsem s ultramaratony bez podpory na více než dva dny neměl žádné zkušenosti a ani vybavení v podobě brašen na kolo, byl jsem v hodně velkém časovém presu. Odhodlání postavit se na start nejdelší „ultrapakárny“ v mém životě nabíralo na intenzitě. Do jak spletitého a náročného příběhu se pouštím, jsem tenkrát netušil.

Tak teda jo!

První, koho jsem se závodem napříč Evropou konfrontoval, byla samozřejmě Šárka. Jelikož jsem ji tři roky připravoval na závod přes Rusko, přijala šílenost vedoucí napříč Evropou možná i s povděkem. Dle očekávání hodně řešila, že pojedu sám. Mým omílaným argumentem byl fakt, že dle účastníků dosavadních dvou ročníků je trasa vedena úseky s minimálním provozem. A všichni přežili. Sezóna 2022 se rozeběhla na plné obrátky a stejně tak ve vysokých otáčkách mi oscilovala představa účasti na nejdelším závodě bez podpory, 7400 kiláků dlouhém North Cape – Tarifa (dále v knize NCT).

V sobotu 26. března jsem zajel svůj první závod, který se konal v Letňanech v rámci veletrhu For Bikes. Do cíle hodně hravé a technické trasy jsme přijeli na prvním místě ruku v ruce se Zbynďou Růžičkou. Každý jsme byli v jiné věkové kategorii, a tak jsme upustili od závěrečné řežby v podobě spurtu, čímž jsme trochu zklamali spoluorganizátora veletrhu i závodu Lubora Tesaře, bývalého silničního profíka, který je dnes dobře znám coby odborný komentátor cyklistických závodů vysílaných na ČT. Z Prahy jsem se vrátil povzbuzen dobrým výkonem a rostoucí formou. Přišel ten pravý čas učinit takzvaný „goldener Schritt“ (zlatý krok), jak nazývá klíčová rozhodnutí nejslavnější horolezec všech dob Reinhold Messner. Pro takový čin si zpravidla vybírám zříceninu hradu Kumburk. Svědkem mi jsou na severu Krkonoše, na východě Zvičina, na jihu Český ráj, na západě Kozákov s Ještědem a nad hlavou samo nebe. Nejzásadnější zlatý krok jsem tu už učinil 14. 4. 2007, kdy jsem si vzal Šárku za ženu. Nic důležitějšího tu už ve spojitosti s mojí osobou neproběhne – snad jen, že by tu někdo jednou (doufám až za hodně dlouho) utrousil špetku z mého popela. To by byl krásný druhý flek hned za svatbou.

V neděli jsem na biku vyjel až k hradu a vyběhl na vyhlídkovou plošinu. Chytl jsem se zábradlí a tradičně se podíval do nebe. Vzpomněl jsem si na všechny blízké, kteří už nejsou mezi námi, a vybavil si i nějaká poselství, která mi stačili do života předat. Jedním z nich je i odvaha dělat věci srdcem, mít své sny a makat tvrdě pro jejich naplnění. Ale na druhou stranu mi ti lidé i zdůrazňovali, abych si vždy byl vědom své nejdůležitější životní role. Že nežiju jen sám pro sebe, ale pro to nejcennější, co mám – rodinu. Zábradlí jsem sevřel ještě o něco pevněji a řekl si polohlasem: „Tak jo… Jdi do toho!“ Rovnou jsem se na Kumburku i vyfotil a vše vykopnul na veřejnost mimo jiné se slovy: „… řekl jsem si své ,tak jo‘ s účastí na 7400 km dlouhém závodě vedoucím z nejsevernější oblasti starého kontinentu Nordkapp do nejjižnějšího bodu – přístavu Tarifa na Gibraltaru. Nejdelší závod v Evropě svými parametry výrazně překonává i slavný Race Across America. Je to mnohadenní závod bez podpůrného týmu. Takže pro mě úplně nová disciplína, kterou se budu učit za běhu. V jeho třetím ročníku budu na startu 20. 6. 2022 jako první český účastník. Průběh závodu bude samozřejmě možné sledovat on-line na webu. Skvělou zprávou je, že mezi patnácti zeměmi, kterými trasa vede, je i Česká republika! Bude to krutě dlouhý dobrodrůžo!“ A bylo hotovo. Zlatý krok učiněn a teď už jen učinit milióny drobných krůčků, následně ještě více šlápnutí do pedálů a dostat se do dalekého cíle!

Strhla se lavina reakcí od fanoušků, kteří naservírovanou porci přijali s velkým nadšením. Dodali mi potřebnou energii a ujištění, že ten zlatý krok má smysl a že odstartoval příběh, který nebude bavit jen mě. Započal jsem nelehkou pouť s vědomím, že už jen dorazit na startovní čáru bude stát hodně úsilí.

Přípravy a trénink

V dubnu se mi ozval Táda, který se mnou měl původně vyrazit na Trans Siberian Extreme. Spolu se svojí ženou Gábinou rozjeli mimo jiné spolupráci s firmou na půjčování karavanů, pro níž začali v rámci své firmy Traga.cz fotit a řešit sociální sítě. Napadlo je, že by udělali se svými dětmi trip přes Evropu a pořídili by tak hodně zajímavý materiál. Navíc by mohli na několika místech pořídit i fotky ze závodu pro tuto knihu, na přednášky, natočit záběry do filmu a také pořešit moje sociální sítě, což fanoušci vždy ocení. Gábina se nabídla, že je bude během NCT pro mě spravovat, jako to dělala při Race Across America. A dělala to skvěle! Přišlo mi to jako zajímavý nápad, ale jen za fotky karavan na měsíc samozřejmě nikdo nepůjčí. I po velké slevě byla cena astronomická, a tak jsme se s myšlenkou pořízení fotek rychle rozloučili. Smířil jsem se s tím, že budu fotit a natáčet pouze já, s čímž jsem počítal už před tímto návrhem ze strany „Trágovců“.

Moje pozornost se v období dvou měsíců před startem upínala ke dvěma nejdůležitějším věcem. Tréninku a přípravě vybavení. V garáži jsem použil velkou papírovou krabici jakožto koš. Nikoliv na věci, kterých se chci zbavit, naopak, sloužil ke sběru věcí, které si myslím, že by bylo dobré vzít s sebou. Takže když mi zrovna padla do oka nějaká věc, u níž jsem byl přesvědčen o její potřebnosti pro závod bez podpory, v mžiku letěla obloukem přes půlku garáže a v lepším případě přistála v krabici. Jelikož mi ale basket nikdy moc nešel, párkrát jsem se musel shrbit k podlaze a zaskórovat dorážkou zblízka. Obsah „koše“ se nebezpečně rychle plnil. Otázky, jak to všechno dám na kolo, jsem si zakazoval. Dobře jsem si uvědomoval, že před závodem proběhne tvrdá eliminace spočívající ve vyřazení nepotřebných věcí a v druhém kole pak i těch méně potřebných. A určitě se dostane i na kolo třetí. V něm už se člověk loučí s věcmi, které jsou potřebné, ale prostě se nevejdou.

Pokud se držím nějakého sportovního moudra, pak to je „nejlepší trénink je závod“. Místo abych trávil stovky hodin dlouhými tréninky, radši do svého programu narvu vícero kratších závodů – od silničních časovek na čtvrt hoďky přes hodinová XC v terénu až po delší například čtyřhodinové závody na silnici i v terénu. Díky Jičínské cyklolize někdy závodím i třikrát za týden. Úterky patří silničním časovkám a středy bikovým přestřelkám v podkrkonošských lesích. K tomu samozřejmě vymetám závody prakticky každý víkend. Výhodou je, že si na závody většinou dojedu na kole, odzávodím a pak frčím domů. Tohle všechno se počítá a věřím, že mi to dává víc, než kdybych jezdil třikrát do týdne dvě kila. Pravda, ultramaratonská špička je jezdí a většinou i v dost vysokém tempu. To je asi vůbec nejlepší příprava, jenomže mě by to absolutně nebavilo. Už by té samoty a kola bylo moc. Radši si zajet závod a pokecat s kámošema. To je cesta, která mě baví, a tak po ní jdu. Teda spíš jedu.

Předposlední květnový víkend přinesl první větší prověrku vytrvalosti. Zkusil jsem obhájit vítězství na závodě 400 Ultra. Druhý ročník závodu horských kol a gravelů překvapil početnou startovní listinou a také novým přírůstkem v podobě mladšího bráchy – závodu na 200 km. Co zůstalo nezměněno, bylo strategické umístění prostoru startu a cíle v kempu v Mostku nedaleko Dvora Králové a také trasa, která je hlavním magnetem pro lidi toužící po kvalitní bajkovačce v nádherné krajině. Účastníci postupně projedou Krkonoše, Jizerské hory, Žitavskou pánev, Lužické hory, České Švýcarsko, Labské pískovce, České středohoří, Kokořínsko, Máchův kraj, Český ráj a Podkrkonoší. A to už je itinerář na hodně výživnou poznávací dovolenou!

Ze startovní brány se úderem poledne v pátek 20. května rozjelo na trasu „čtyřkila“ přes 130 účastníků. Jak už to i na tak dlouhých závodech bývá, první desítky kilometrů se letí jak k ohni. Letos jsme k tomu měli o důvod navíc. Tou byla předpověď, která hlásila, že do Česka míří velmi silné bouřky. Nejsilnější by měly být v Libereckém, Ústeckém a Středočeském kraji, tedy přesně tam, kam směřoval vektor zakreslený do mapy závodu. A tak už na startu jsme si řekli, že není nač čekat a bude dobré odjet co nejvíc kiláků za sucha. Blížící se blesky tedy definitivně rozhodly o bleskovém tempu. Krkonoše, kde jsou nejdelší stoupání celého závodu, peloton vždycky spolehlivě roztrhají. Prolítli jsme je spolu s kamarádem a skvělým závoďákem Michalem Vláškem z Kross Bikeranch Teamu a vytvořili si velmi solidní náskok. Dokonce jsme si u toho stihli i skvěle pokecat a udělat společnou fotku. Ve stoupání na Dvoračky se mi ale jelo líp, a tak jsem zhruba od 75. kiláku jel sám, což upřímně nemám moc v lásce, protože jestli mě na ultramaratonech něco nebaví, pak je to samota. Ale závod je závod, předpověď slibovala peklo, takže bylo potřeba držet tempo.

Když jsem vyjel na vrchol Hvozdu v Lužických horách, viděl jsem ty sliby meteorologů na vlastní oči. Západní obzor vypadal, jako by ho někdo přelepil černou páskou. Uvnitř té černoty rozjížděly svůj volný program obrovské blesky a pod nimi byly čitelné bílé záclony extrémních srážek. Do větru jsem nahlas utrousil pár slov (jedno sprostší než druhé) a vyrazil na pěší sestup kombinovaný s extrémním sjezdem z pátého nejvyššího vrcholu Lužických hor. Do pekla jsem vstoupil kdesi před Českým Švýcarskem. Durch jsem byl ještě dřív, než jsem ze zadní brašny stihl vytáhnout goretexovou bundu. Lesní cesta, po které jsem stoupal do mírného kopce, se za dvě minuty změnila v potok. Rány blesků byly slyšet na druhé straně kopce. V duchu jsem si přál, ať tam zůstanou, a taky se v poryvech větru modlil, ať se na mě nezvrátí žádný strom. Moje rozumnější já mi řeklo: „Hlavně se holkám vrať živej, ty vole!“ Jenomže jediný, co jsem pro to mohl udělat, bylo pokračovat dál směrem k cíli, kde se společně obejmeme, snad…

Dopadlo to nakonec dobře. Smršť trvala asi čtvrt hodiny. Pak jsem projel ještě jednu, ale jen její okraj, kde tolik nefoukalo a jen silně pršelo. V noci občas poprchávalo a naštěstí bylo teplo. Nakonec to vyšlo ještě dobře. Při objíždění velkých větví a polehaných stromů si každý uvědomil, jak malý a slaboučký oproti síle přírody je. Nějak mi z té noční přestřelky vyhládlo a zjistil jsem, že mi dochází tortilly, které jsem si doma zapekl. Vhod přišel otevřený Arnoltický hostinec, kde jsem v jedenáct večer polknul šnyta a k tomu nakládaný hermelín s chlebem. Zastávka mě ale stála dobrých 20 minut, což je na takový závod opravdu hodně. Servírka musela nejdřív ošéfnout složitou objednávku hodně žíznivého stolu štamgastů, včetně rundy panáků. Té jsem se naštěstí vyhnul.