Přeložila Šárka Kadlecová

Barbarian Alien Copyright © 2015, 2021 by Ruby Dixon All rights reserved

ISBN 978-80-284-0445-1

Čtenářům, kteří tyhle knihy berou do ruky poprvé,

i těm, kteří o knihách s modrými mimozemšťany

už víc než pět let vyprávějí svým přátelům,

děkuju vám.

ČÁST PRVNÍ

Liz

Sleduju s Kirou, jak Megan a Georgie přejíždějí prsty po panelu v trupu mimozemské kosmické lodi a pokoušejí se přijít na to, jak ho otevřít a dostat z něj holky, které jsou tam zavřené. Je v něm šest komor a v každé je nějaká zajatá. Žádná z nich nemá tušení, kde je ani jak se sem dostala.

„Nemůžu se rozhodnout, jestli jsou na tom líp, nebo hůř,“ řeknu Kiře.

„Líp,“ odpoví tichým, bezbarvým hlasem. Upírá pohled na blikající světýlka a tmavou stěnu trupu. „Nevědí, čím jsme si v posledních pár týdnech prošly.“

Zabručím tak napůl na souhlas. Nejsem si jistá, nakolik se s ní ztotožňuju, občas je hrozná pesimistka. Posledních pár týdnů nebylo pro nás ostatní žádná procházka růžovým sadem, ale možná je lepší všechno vědět než nemít o ničem páru.

Možná.

To, že s Kirou jen sledujeme, jak jiné pracují, je proto, že jsme moc slabé, než abychom k něčemu byly. Z nás šesti je pořád nejsilnější Georgie. Našla si mimozemského chlapa, a tak jedla třikrát denně a měla teplé oblečení. My ostatní jsme trčely v nákladovém prostoru a z téhle skupinky si vede nejlíp Megan. Já jsem malátná a otupělá a šíleně mě bolí prsty u nohou. Josiina noha vypadá jako zlomená na dvou místech a nikdo neví, jak to spravit. Kiře otekl kotník a je úplně zesláblá. Tiffany možná umírá, protože ji nelze probudit z hlubokého spánku. Probrala se na trošku vývaru a znovu upadla do bezvědomí.

Nepotřebujeme varování mimozemšťanů, že nás tahle planeta zabíjí. To je nabíledni.

„Otvírá se to,“ hlásí Megan a s Georgií obě couvají. Panel se za syčení odděluje od zdi, úplně jako v nějakém sci-fi filmu. Za ním je holka v tričku a kalhotkách. Kolem těla má omotané divné hadičky a zavedené do hrdla.

Bezděčně se otřesu.

Georgie a Megan si tu spící prohlížejí a snaží se vymyslet, jak by ji měly odpojit. Nakonec z ní trubičky a kabely prostě vyškubávají, dokud se neprobudí a nezačne dávit. Vzápětí se zhroutí na podlahu a zvrací zbytek trubiček, zatímco ji Megan hladí po zádech.

Vida, fungovalo to. Ať k dobrému, nebo zlému, máme dalšího člověka.

Ta nová začne vzlykat a třeští oči. Je na ní vidět, jak je zmatená a vyděšená. Kira vstane, rozpřáhne ruce a popadne ji do náruče. Vydává tiché, konejšivé zvuky, holku objímá a pomáhá jí dál od zdi. Aniž se jich někdo vůbec dotkne, najednou se otevřou zbylé komory.

„Do prdele, asi jsme něco spustily,“ uleví si Georgie a s Megan se pustí do vyprošťování další v pořadí. Než se nadějeme, několik se jich válí na zemi. Z posledních sil se vyškrábu na nohy, abych přiložila ruku k dílu.

Jak se k nim belhám, zaslechnu hlasy mimozemšťanů. Zrovna se po nich ohlížím, když ta, která je u mě nejblíž, začne hystericky kvílet. „Co se to děje? Kde to jsem? Kdo jste?“

Podám jí ruku. „Já jsem Liz a vysvětlím ti to, až budeme všechny, ano?“

Kvílí dál a já se musím kousat do rtu, abych ji neokřikla. Tak hele, sama se cítím pod psa a v posledním tažení jsem nejspíš hned za Tiffany, ale fňukám snad a kňourám? Nefňukám a nekňourám. Držím kurva hubu a krok.

Pomáhám vstát další, nějaké s pihami a zářivě rusými vlasy, a ta ufňukaná začne strachy bez sebe přidušeně vykřikovat. „Ach můj bože, co to je?“ Míří třesoucí se rukou před sebe. Plesknu ji přes ni.

„Není zdvořilé na někoho ukazovat,“ podotknu, jenže při pohledu na mimozemšťany číhající na druhém konci nákladového prostoru lapají i ty ostatní vyděšeně po dechu. Jedna se rozbrečí a další se mi pověsí na krk, jako by mi chtěla vylézt do náruče, aby byla v bezpečí. Zlomené prsty u nohou mě z toho bolí jak čert. Podívám se na Georgii. „Máme problém,“ oznámím jí. „Udělej s tím něco, neohrožená vůdkyně.“

„Jasně,“ opáčí a běží k mimozemšťanům. Za chvilku už všichni vylézají trhlinou v trupu, až tady zbudeme jenom my pozemšťanky.

„Pojďme se všechny tamhle posadit,“ pobízí je Kira konejšivým hlasem. „Máme rozdělaný oheň, vodu a přikrývky.“

„Je tu zima,“ kňourá jedna. „Jsem celá promrzlá a nemám žádné kalhoty. Jak to?“

„Protože tě mimozemšťani unesli, když jsi spala,“ odvětím vesele. „Nikdo z nás nemá nějaké pitomé kalhoty.“

Kira mě plácne po paži na znamení, že mám zmlknout. No dobrá, tak nemám zrovna svatou trpělivost. Já za to nemůžu.

„Deky tímto směrem,“ pobízím je a je to spíš, jako bych naháněla – prskající a vřískající – kočky než kuřata, ale podaří se nám je usadit kolem ohně a zachumlat do přikrývek, které nám poskytli mimozemšťani.

„Pořád mi je zima,“ fňuká jedna a drkotá zuby, zatímco se choulí pod přikrývkou.

Dívám se na ni a snažím se ji nesoudit. Před týdnem jsme neměly ani tohle. Přikrývky, oheň a jídlo? To je kurevský přepych. Ale na druhou stranu byly tyhle holky v komorách a neměly o ničem tušení.

„Co teď?“ ptá se Kira. Proč se dívá na mě? Já tomu tady nevelím, vedoucí je Georgie. Jenže ta je teď u mimozemšťanů, protože se je snaží přesvědčit, aby nám sem nestrkali ty svoje děsivé obličeje, takže jsem holt asi… Robin k ní coby Batmance? Něco takového.

A tak se ujmu velení. „No dobrá, děcka, posaďme se do kruhu. Zahrajeme si seznamovací hru, jak se to dělá na firemních akcích. Pracuje některá z vás v kanclu?“ Když dvě z těch ufňukaných zvednou ruce, přikývnu. Pro začátek dobré. „V tom případě víte, jak to chodí. Budeme postupovat kolem dokola a každá z vás řekne, jak se jmenuje, kolik jí je let a čím se živí. Pak vyjmenuje tři zajímavosti o sobě. Pomůže nám to se navzájem poznat.“

„Kde to jsme?“ vzlykne jedna.

„K tomu se dostaneme,“ odvětím. „Brzy. A teď do toho. Začneme od tebe.“ Otočím se k pihovaté zrzce po svém boku. S absurditou téhle situace se vyrovnává líp než většina ostatních, což je dobře. Zírá na mě, jako bych se zbláznila, ale to nevadí.

Sama už mám poměrně silný dojem, že mi přeskočilo. Vždyť si do háje hraju na moderátorku na palubě havarované kosmické lodi.

Ale ta po mém boku popotáhne, promne si obličej a rozhodne se zachovat klid. „Jme-jmenuju se Harlow, je mi dvacet dva let a studuju veterinu.“ Chvíli mrká a vypadá bezradně a opuštěně.

„A teď něco o tobě.“

„Já… nesnáším mořské plody?“

To by šlo. Ukážu na další v pořadí.

Je to ta ubrečená. Bulí a fňuká a po celou dobu jí teče z nosu. Přes příval slz se dozvíme, že se jmenuje Ariana, narodila se v Jersey a bojí se. Vedle ní sedí Claire, která má velké hnědé oči a vypadá vyděšeně. Sotva šeptá, ale nenutím ji mluvit hlasitěji. Pak je tu Nora, dravá a nasraná, Marlene s prázdným výrazem a silným francouzským přízvukem a Stacy, která brečí, i když se ze všech sil snaží nebrečet. Za to má ode mě bod k dobru. Jak se každá z nich představuje, vychází najevo, že jsou všechny stejného věku.

Nakonec přijde řada na mě. Položím si ruku na prsa. „Já jsem Liz Cramerová. Je mi stejně jako vám dvaadvacet. Zadávala jsem data do počítače v malém copycentru. Vyrůstala jsem v Oklahomě a ráda lovím a střílím lukem. A před třemi týdny mě unesli ufouni.“

Všechny lapají po dechu. Ariana se rozvzlyká ještě usilovněji.

„Šetrný způsob, jak jim to sdělit,“ zamumlá Kira.

Kašlu na ni. Bude to jako strhávání náplasti. Nejlepší je to vysypat všechno naráz a nechat je, ať si to přeberou. „Pohodlně se usaďte, děcka, protože si poslechnete ten nejposranější příběh táborových ohňů všech dob.“

A pak spustím.

Vyprávím jim, jak mě před třemi týdny unesli v noci zelení mužíčci. Jak jsem se probudila v tmavém, špinavém nákladovém prostoru s hrstkou dalších, oblečených jenom v pyžamu. Jak nás chtěli prodat jako dobytek na jakési meziplanetární obchodní stanici. Že ti ufouni měli šest holek uskladněných v jakýchsi hibernačních komorách a já a moje nové nejlepší kámošky za mřížemi jsme byly „navíc“.

Z toho, jak se zajíkají, usuzuju, že jim to začíná docházet. Přesně tak, tím pravým nákladem byly ony. Já, Kira a další, kdo zůstal vzhůru? No… „Znáte to, jak jdete do potravin pro pivo, ale zrovna zlevnili bramborové lupínky, a než se nadějete, máte plný košík pytlíků? Tak mně můžete říkat Pringles.“

Nikdo se tomu vtipu nesměje. To je fuk. Stejně mi přijde legrační. Člověk si musí najít něco, čemu se dá zasmát. „Na každý pád naše mimozemské kámoše přemohla chamtivost a posbírali tolik pozemšťanek, kolik se jich vešlo do kosmické lodi. Nás bylo původně devět.“

Valí na mě oči. Ariana už zase vzlyká. Lituju, že nemám nějakou ponožku, abych jí zacpala pusu.

„Jak to víš?“ osopí se na mě Nora.

„Co jak vím?“

„Že nás hodlali prodat. Co když nás dopravovali na nějaké příjemné místo?“

Jasně, a já jsem podělaný Casper, přátelský duch. Ukážu na Kiru. Ta se na mě mračí.

„Tohle je Kira. Je z nás jediná, kdo má překladač. Měla tu ,kliku‘, že ji mimozemšťani sebrali jako první, a tak jí přicvakli na ucho nějaké zařízení, aby rozuměla všemu, co jí řeknou. Takhle jsme zjistili, co mají za lubem – že nás hodlají prodat. V tom překladači slyšela, co o nás říkají. Proto víme, že nás nevezli na planetu Malibu, kde bychom mohly popíjet margaritu a chytat bronz.“

„Liz,“ napomene mě jemně Kira. Nora se ošije.

Já vím, že nemám pochopení. Vím to, ale nejsem si jistá, jestli mě to zajímá. „Má se to totiž takhle. Ti mimozemšťani nás unesli z domova a označkovali jako dobytek.“ Ukážu si na bouli na paži, v níž je malý kovový předmět, který zřejmě funguje jako GPS lokátor. „Hodlali nás vzít na masný trh a prodat jako vykrmené vepře tomu, kdo nabídne nejvíc. A zatímco někteří frajeři se svými prasaty šoustají –“

„To je nechutné,“ zamumlá někdo.

„Spousta dalších je jí,“ zakončím to. „Tak mi jistě prominete, že pro naše únosce nemám dobré slovo. Ti zelení mužíčci nebyli nijak příjemní. Měli stráže, a když jsme byly v zajetí, ti hajzlové několik holek znásilnili. Drželi nás v kleci. Nutili srát do kýblu. Zacházeli s námi, jako bychom ani nebyly lidi. A tohle potřebujete vědět, abyste pochopily, jak jsme přišly k tomu, že smrdíme, jsme vyčerpané, vyhladovělé a nemocné. Jasné?“

Všechny kolem mě přikyvují. Ariana pořád brečí. „Někdo nás sní?“

„Teď už ne,“ uklidňuje ji Kira. Mluvit by měla ona. Z nás dvou je ta milá. Jenže mě pobízí pohledem, ať ve výkladu pokračuju, a tak to udělám.

„Tihle ufouni jsou pryč. Prozatím.“ Stručně jim vylíčím naši krátkou vzpouru, a jak Georgie sejmula jednoho strážného, zrovna když nás v nákladovém prostoru vyhodili na planetu. Že jsme teď obyvatelky Nehothu, jak jsme téhle planetě začaly říkat. Je na ní zima jak v morně, plno sněhu a je naprosto nehostinná.

Naše přistání bylo kurevsky drsné. Nikdo z něj nevyšel bez šrámu – dvě dokonce umřely. Odskákaly to i tři prsty na mých nohou, takže ujdu sotva metr. Ale aspoň jsem naživu. „Když jsme vyhodnotily svoje zranění, Georgie – ta nejstatečnější a nejméně zraněná – vyrazila ven hledat pomoc v jediném teplém oblečení, jaké jsme měly k dispozici. My ostatní jsme zůstaly tady a mrzly. Zmínila jsem se o tom, že jsme byly jen v pyžamu? Moc jsme se nezahřály.“

Ta vedle mě – Harlow – vypadá zahanbeně a nabízí mi svou přikrývku. Zavrtím hlavou. Jsem tak vyčerpaná, že mi zima nevadí. Kupodivu jsem si už zvykla na to, že mrznu. Pro ni je to nové, tak ať si přikrývku nechá.

Tenhle poslední týden se skládal ze dnů, kdy jsem se pro zahřátí choulila k hromadě špinavých, zbídačelých a zraněných holek. Dnů, kdy jsme se snažily ignorovat pach těch druhých, třásly se hrůzou, kdykoli se vně polorozbitého lodního trupu něco šustlo, a děsily se toho, co s námi bude. Měly jsme mastné vlasy, zpocené podpaždí a kýbl na hovna přetékal. Jenže jsme neměly žádné boty a skoro žádné oblečení, a tak jsme si nemohly jen tak vyjít ven, abychom se mohly umýt. Venku totiž řádila nepřetržitá sněhová vánice. Byly jsme tady uvězněné. Byly jsme v pasti a docházely nám zásoby jídla i vody. Snažím se tyhle vzpomínky zaplašit.

Každý večer jsem usínala s tím, že jsem si říkala, jestli se dožiju dalšího dne.

„Georgie šla pro pomoc,“ připomene mi Kira, když dlouho mlčím.

Přikývnu a navážu, kde jsem skončila. „Georgie se po pár dnech vrátila s velkým, mohutným modrým barbarem, který měl rohy, ocas a světélkující modré oči. Jmenuje se Vektal a je jeden z místních.“

Přeskočím část o tom, jak Georgie s Vektalem očividně šukala. Vždyť ten chlap přinesl jídlo a deky, tak co bych se starala o to, jestli mu ho potají vyhání, pokud se o nás ten Neuvěřitelný Hulk postará.

„Nechali nám nějaké zásoby a šli sehnat posily pro naši záchranu,“ pokračuju. „To jsou ti ďáblové venku.“

Pár obličejů se rozjasní. „Takže jsou hodní?“

„Jsou hodní za jistých podmínek.“ Přemýšlím, kolik jim toho mám prozradit.

Naše situace je totiž pěkně neutěšená a nemáme zrovna na vybranou.

Jak se ukázalo, planeta Nehoth není vůbec pohostinná. Nejenže je na ní zima jako v psinci a plno nestvůr, které si nás chtějí dát k obědu, náš nový domov navíc obsahuje jakýsi jedovatý plyn, který nás pomalu zabíjí. Už nás pořádně nalomil. Stranou v koutě leží Tiffany v kómatu a já jsem tak vyčerpaná, že sotva udržím vztyčenou hlavu. Právě teď bych se nejradši natáhla na zem a spala. A bude to jenom horší. Ten prvek ve vzduchu nás zabije, protože sem nepatříme.

Ale existuje určité řešení.

Cože je teda „lékem“ proti rozsudku smrti na téhle planetě? Symbiont, kterému domorodci říkají khui a my pozemšťanky ho nazýváme „veška“.

Chceme žít? V tom případě se musíme nechat… nakazit. No dobrá, přiznávám, že jsem z naší záchrany byla původně nadšená. Ve srovnání s Kirou a její zpola prázdnou sklenicí jsem velká optimistka. Ale pomyšlení, že si mám nechat nasadit do těla nějakého brouka, který ve mně bude žít, mě kurevsky děsí.

Vypadá to, že tahle veška je řešením našich potíží, jenže to má jeden háček, jak nám sdělila Georgie.

Ta veška má totiž zájem na rozmnožování druhů, a co teda udělá, když vidí dva lidi, kteří by podle ní tvořili dobrý pár a mohli spolu zplodit dokonalé dítě? Spustí cosi, čemu se říká „rezonance“. Veška vám začne v hrudi vibrovat, kdykoli se ocitnete poblíž svého čerstvého „druha“, a nepřestane, dokud nedojde na zplození toho dítěte. A ve Vektalově kmeni dvoumetrových modrých, rohatých mimozemšťanů jsou jenom čtyři samice.

Jestliže tady zůstaneme, dostane se nám víc než jen záchrany. Dostaneme manžela. Georgii si už nárokoval Vektal, a pokud můžu soudit, je docela spokojená. Ti dva od sebe nedokážou odtrhnout zrak.

Nejenže si teda pořizujeme vešku, pořídíme si s ní i chlapa. A ani si ho nemůžeme vybrat. Nejsem si jistá, jestli se mi tohle zamlouvá. Proto když říkám, že jsou tihle mimozemšťani hodní „za jistých podmínek“, je to pravda. Jsou na nás hodní, protože chtějí někoho, koho by mohli zbouchnout.

„Jsou hodní,“ zopakuju se škrobeným úsměvem. „A teď už jsem fakt utahaná.“ Ignoruju Kiřin znepokojený pohled, a když mi někdo nabídne přikrývku, tentokrát si ji vezmu a stočím se do klubíčka.

„Co jí je?“ ptá se někdo. „Vypadá pod psa.“

Jsem nemocná, nejsem hluchá, pomyslím si naštvaně. Ale tolik mluvení mě zmáhá, a tak si umíním, že odpověď nechám na Kiře.

„Má tu chorobu,“ vysvětluje Kira tím svým milým hlasem. „Všechny ji dostaneme, pokud si nepořídíme symbionta.“

„To proto je tak protivná?“ zašeptá jedna z nich – možná Claire.

Jsem fakt protivná? Možná netrpělivá. Určitě vyčerpaná. A nemocná. Choulím se pod dekou. Už ani necítím ten smrad v nákladovém prostoru. Nevnímám vůbec zimu. Jenom… únavu. Hroznou únavu.

„Má den blbec,“ slyším říkat Kiru. „Dopřejte jí čas.“

To je fakt. Blbý den mám. Kdo by to byl řekl, že navzdory tomu, že mě unesli mimozemšťani a poslední týden jsem prožila v rozbitém, smrdutém a mrazivém nákladovém prostoru jen v krátké noční košili… mě může potkat něco ještě horšího? Ale ano, ovšemže může.

Důvod mé špatné nálady se ukáže chvilku nato. Zamíří přímo ke mně, ačkoli se krčím pod kožešinou a snažím se být neviditelná. Ignoruje vyděšené výkřiky ostatních a žene se ke mně jako velká voda. Pak odhrne kožešinu a strčí mi pod nos hrnek něčeho, z čeho se kouří.

Nic neříká, jen čeká.

„Jdi pryč,“ zavrčím mrzutě a pokouším se přitáhnout přikrývku zpátky na sebe.

Mimozemšťan mi ji nenechá. Naopak ji ještě víc odhrne, abych na ni nedosáhla. Pak mi znovu strčí pod nos ten hrnek. Je jasné, že pokud chci deku zpátky, budu muset ty kouřící sračky, které mi pořád podstrkuje, vypít.

Je to hrozný hulvát.

Vytrhnu mu hrnek z ruky, zamračím se na něj a pak hrnek nabídnu nejbližším holkám. „Nemá některá z vás žízeň?“

Zavrčí, popadne mě za ruku a vede mi ji zpátky k obličeji, aby mi dal najevo, že to pití je jen a jen pro mě.

„Kdo to je?“ šeptá jedna z těch nových slabounkým, vyděšeným hláskem.

„Součást záchranné výpravy,“ pronesu suše. „Ta vlezlá, kreténská.“ Zvednu si hrnek k nosu a přičichnu si k němu. Cítím z něj maso a nějaké rostliny. Zároveň to páchne jako špinavá fusekle. A je v tom něco štiplavého, z čeho mi slzí oči. „Já to nechci.“ Pokouším se hrnek odložit. Za poslední týden se mi hlady scvrkl žaludek a z představy, že bych měla tohle spořádat, mi je na blití.

Mohutná ruka zatlačí hrnek zpátky ke mně a ten ošklivý obličej je podmračený. Mimozemšťan přešlápne z nohy na nohu a čeká. Je jasné, co mi tím naznačuje: Nepůjde nikam, dokud to nevypiju.

Do háje s tím.

Napiju se vývaru a okamžitě se rozkašlu. Ti ufouni mají nějaké divné chuťové buňky. Georgie se s námi rozdělila o část Vektalových cestovních přídělů a bylo to jako se zakousnout do výtažku z pepřového spreje. Tohle smrdí jako jejich čajová verze ochucená ponožkami a chutná to ještě hůř. Zakřením se a hrnek odstrčím, jen aby mi ho mimozemšťan znovu vnutil.

„Nedivila bych se, kdybys mě to nechal vylízat z podlahy, když to vyliju,“ mumlám si pro sebe, ale znovu se napiju. Na podruhé to není tak hrozné… Co si tu nalhávám? Je to hnus. Ale piju to, protože tenhle statný a urostlý neotesanec neodejde, dokud to nevypiju. Trvá mi celou věčnost, než to po malých doušcích spolykám, a na dně hrnku zůstane škraloup, z kterého se mi zvedá žaludek, ale přinutím se spolknout i ten. Pak mu hrnek vrátím.

Mimozemšťan mi přetáhne kožešinu přes ramena a zastrkává kolem těla. Naklání se blíž a já zadržuju dech. Ve zbytku lodi je naprosté ticho a já cítím, jak se pohledy všech upírají na nás. Mimozemšťan mi narovná přikrývku, a když se na něj zamračím, pronese jediné slovo.

„Raahosh.“

Pak vstane, zamračí se na ostatní za to, že zírají, a vypadne.

„Co to říkal?“ ptá se jedna z holek.

„Nejde to dobře přeložit,“ odpovídá Kira a sahá si na ucho, na kterém má překladač. „Něco jako ‚Rozzlobený, který bručí‘.“

„Je to jeho jméno,“ řeknu, i když to jen hádám. „Nabručený parchant“ k němu sedí. Není to poprvé, kdy mě Raahosh poctil svou návštěvou. Probrala jsem se z komatózního stavu a měla ho před nosem, lil mi do vyprahlého hrdla vodu. Udělal ze sebe mého osobního zachránce, dostavoval se, aby mi podal maso nebo pití a ujistil se, že jsem v teple.

Zkrátka se tu ochomýtá od chvíle, kdy lovci dorazili, což mě sere.

Za normálních okolností by mi nevadilo, že se objeví nějaký chlap a začne mě zahrnovat dárky, tím spíš, když umírám hlady. Jenže tyhle dary nejsou z dobroty srdce. Pan Neomalený chce družku a vybral si mě.

I když jeho hruď nevydává takové to divné vibrování. Georgie nám vyprávěla, že Vektal má khui – vešku, jak jsme si ji přezdily –, a když ta pozná, že má někdo družku, nutí ho pro ni příst a dodává mu chuť se s ní vyspat. Vektal takhle vibroval pro Georgii. Ale Raahosh je potichu.

Za což jsem vděčná… a zároveň mě to mate. Jestliže pro mě nevibruje, tak proč za mnou pořád chodí? Nedává to smysl. Hloupý mimozemšťan. Olíznu si rty a zašklebím se, protože na nich pořád mám chuť toho čaje.

„Je škaredý,“ poznamená Claire. „Vypadají všichni takhle?“

„Ne, Raahosh je z nich nejděsivější,“ odvětím vesele. Ještě že nerozumí anglicky, protože kdo ví, co by udělal, kdyby mě slyšel, jak ho pomlouvám.

Vektal je takový přerostlý hezoun. Je modrý a Georgie tvrdí, že jeho kůže je jako semiš. Má velké zahnuté rohy, které mu vyrůstají zpod vlasů a stáčejí se kolem hlavy jako u dvoumetrového berana. Je celý svalnatý, má ocas a ty zvláštní podélné výrůstky na pažích a na čele. Většina ostatních mimozemšťanů je stavěná podobně, jen s drobnými odchylkami ve výšce, zbarvení a rozích. Prostě obyčejní modří ufouni.

Raahosh se od ostatních liší ve dvou věcech. Především je z nich nejvyšší. To je vlastně skoro jedno vzhledem k tomu, že mají všichni hodně přes dva metry, ale víc se nad námi tyčí. Nemá tak široká ramena jako Vektal, což znamená, že není gigantický, jenom obří. A zatímco Vektal je ryze modrý, Raahosh má tmavší, našedivělý odstín, takže nejvíc ze všech připomíná Ijáčka.

Dojem, jaký vyvolává, ještě umocňují jeho jizvy. Jednu stranu toho svého širokého, mimozemského obličeje má celou zjizvenou, hluboké rýhy se mu táhnou po čele a přes oko a svědčí o střetu, který kdysi prohrál. Pokračují mu dál na krku a ztrácejí se pod oděvem. Z rohu mu na téhle straně hlavy zbyl zubatý pahýl, zatímco ten druhý se klene vzhůru jako elegantní připomínka toho, o co přišel. A když si k tomuhle přidáte pevné rty zaťaté nevolí a úzké oči, které mu světélkují tou divnou modří od symbionta?

Jo, myslím, že je férové říct, že Raahosh je děsivější než ostatní.

Skutečnost, že si mě nárokuje jako svůj majetek, mě… dráždí. Říkala jsem Georgii a ostatním, že bych za cheeseburger udělala prakticky cokoli. Ale aby si na mě nějaký mimozemšťan činil nárok, to mi přijde… divné. Copak nemám vůbec na vybranou? To je, jako kdybych řekla: „Já chci cheesburger,“ a někdo mi vrazil do ruky okurku a prohlásil: „Seru na tebe, dej si tohle.“

A pak, jelikož myslím na falické předměty, se znovu podívám na Raahoshe. Samozřejmě nenápadně. Ležím s přivřenýma očima, ale vidím ho, jak se s nějakým jiným mimozemšťanem pohybuje na okraji nákladového prostoru, balí věci a znovu všechno kontroluje. Georgii a Vektala není nikde vidět. Dívám se, jak se Raahosh sklání a pak se zase napřimuje.

Má hodně dlouhý ocas. Napadá mě, jestli to svědčí o tom, jak je vybavený v jiné, ehm, oblasti.

Ne že by mě to opravdu zajímalo. Třeba si tenhle parazit, když už ho musíme dostat, vybere někoho jiného než jeho. To by pana Vlezlého muselo nasrat!

Zavřu zase oči a představuju si výraz v jeho obličeji, až ho moje veška odmítne.

Raahosh

Moje khui je slabomyslná.

Musí být. Proč by jinak přehlížela ženy mého kmene, a jakmile vlezeme do pelechu špinavých, odrbaných pozemšťanek, začne mi v hrudi bečet jako pernatá šelma? Nebo proč mi z churavých pozemšťanek vybere za družku tu nejslabší?

Tu, která se na mě hledí přezíravě a rozzlobeně a odmítá pít léčivý vývar, když jí ho přinesu? Která mě odstrkuje, když jí pomáhám na nohy? Mračí se, když jí přinesu vodu?

Je jasné, že moje khui provádí hlouposti.

„Rezonoval jsi s někým?“ ptá se Aehako po mém boku. Zastrkává do cestovního vaku kožešinu. Připravujeme jeskyni pozemšťanek na odchod, protože jsou na to samy moc slabé. Vektal říká, že s sebou musíme vzít všechno. Je jedno, jestli to je zašlé a ušmudlané nebo že to je k ničemu. Pozemšťanky mají tak málo věcí, že si podle něj všeho, co jim zbylo, nesmírně považují, a tak to musí putovat s nimi. Dva lovce, kteří s nimi rezonovali, Vektal poslal do nejbližších loveckých jeskyní pro kožešiny, protože pozemšťanky nejsou stavěné na to, aby ustály řezavou zimu, a nemají khui, která by je zahřála.

Tohle se ale velmi brzy napraví.

Kousek odtud je sa-kohtsk. Tahle velká stvoření v sobě mají mnoho khui a my jednoho z nich ulovíme pro maso do návnad, a abychom zajistili, že pozemšťanky neumřou na chorobu khui.

Vybavím si prázdné oči své čerstvé družky, a jak bídně vypadá. Většina pozemšťanek má bledou barvu, ale ta moje je ještě bledší než ostatní. To určitě znamená, že je churavější. Budu trvat na tom, aby byla jedna z prvních, kdo khui dostane.

Aehako opakuje svou otázku. „Raahoshi? Rezonoval jsi?“

Nerad lžu, ale zároveň nechci, aby se to někdo dozvěděl, když se moje družka tváří, jako by měla na mě zlost.

Raahosh je děsivější než ostatní.

Její slova mě zraňují. Sama je hladká, bledá a slabá, a já jsem ten, kdo není dost dobrý? Pokrčím rameny a hodím si vak na rameno. „Na tom nezáleží. Uvidíme, co bude, až pozemšťanky dostanou khui.“

„Já jsem nerezonoval.“ Aehako vypadá sklíčeně, široký obličej má zachmuřený. „Myslíš, že jich bude rezonovat víc, až přijdou jejich plodné dny? Třeba je teď jen nemají.“ Podívá se na mě s nadějí v očích.

„Vypadám snad jako někdo, kdo se vyzná v plodných dnech pozemšťanek?“ vyštěknu. „Dobal svůj vak. Musíme si pospíšit, jestli chceme pozemšťanky dostat dost blízko sa-kohtska, kterého máme lovit.“

Aehako vzdychne a pustí se zase do práce. V duchu si říkám, že je ještě mladý, možná dokonce nejmladší z lovců v našem kmeni. Přes svoje zklamání se přenese nebo s ním bude nějaká pozemšťanka rezonovat později. Možná dokonce sa-khuiská žena, třeba nějaká, která se ještě ani nenarodila.

Kdežto já rezonuju s jednou z umírajících pozemšťanek, a pokud opravdu umře, vezme s sebou všechny moje sny a připraví mě o veškerou naději.

V životě jsem neměl družku. Ani pro potěšení. V našem kmeni je málo žen, a ještě méně takových, které by se chtěly pářit se zjizveným, mrzoutským lovcem. Ve snu by mě nenapadlo, že jednou budu mít vlastní družku.

A teď když je tady… nejsem si úplně jistý, jak se zachovat. A tak mlčím a musím vynakládat veškerou energii na to, abych umlčel svou khui. Pozemšťanky vstávají a chystají se na dlouhou cestu zpátky do jeskyní kmene. Lovci se vrátili s kožešinami a jednu rozřezávají na pokrývky chodidel. Pozemšťanky si utahují svůj chatrný oděv a Vektalova čerstvá družka – ta s tím nevyslovitelným jménem, Šorší – pomáhá jiné ženě zachumlat se do tlustého pláště z kožešin.

Jen pár pozemšťanek se nechystá. Ta s tmavou kůží a vlasy jako trs sladké byliny leží v bezvědomí zabalená do kožešin. Vektal říkal, že je jedna z nejchuravějších. Další má zlomenou končetinu a ztěžka se opírá o Pashova, aby se vůbec udržela na nohou.

A pak je tu ta moje. Moje pozemšťanka si nikoho kolem sebe nevšímá a umíněně se choulí pod přikrývkou.

Je paličatá. V tomhle ohledu moje khui volila dobře. Já jsem taky paličatý. Budeme mít spolu velmi tvrdohlavé ratolesti. Když si v duchu představím, jak si přidržuje u prsu moje dítě, špetka roztrpčení se z mého srdce odplaví. Po tak dlouhé době budu mít rodinu.

„Připravte všechny pozemšťanky,“ nařizuje Vektal, když jde kolem mě za Šorší. „Velmi brzy odejdeme.“

„Co s těmi, které nemůžou chodit?“ ptá se Zolaya. „Nebo s tou, co nejde probudit?“

„Ty poneseme. Nikoho tu nenecháme.“

Šorší se na Vektala láskyplně usměje a otočí se, aby ho mohla obejmout. „Jsi na nás tak hodný. Ani nevím, jak ti poděkovat.“

Pohladí ji po tváři. „Jsi moje. To je to jediné, na čem záleží.“

Dělám, že nevidím, jak mu laškovně oždibuje palec. Je v pořádku projevovat city na veřejnosti, ale není snadné to sledovat, když vím, že moje vlastní, churavá družka se krčí ve svém koutě a na mě se jen mračí. Pomyšlení na druha ji netěší.

Netěší ji, že to mám být já. Připadám jí škaredý.

Raahosh je děsivější než ostatní.

Rozzlobeně popadnu jednu z kožešin a namířím si to k ní. Na tom, jestli se jí líbím, nesejde. Druha vybírá khui. Bude se s tím muset prostě smířit.

„Vstávej,“ přikážu jí, když k ní dojdu, a odhrnu z ní přikrývku. „Musíš –“

Hlava jí klesne a celá se zhroutí k zemi. Takže mou pozornost neodmítá záměrně. Je v bezvědomí. Zachvátí mě smrtelný strach. Popadnu ji do náruče a tisknu k svému teplému tělu. Má tak studenou kůži. Copak neudrží teplo? Jak může vůbec přežít? Na okamžik podléhám panice. Tohle zřejmě cítí Vektal, když se dívá na Šorší. Bezmoc tváří v tvář její křehkosti. Přidržuju si tu ženu u těla a poplácám ji po tváři.

Po chvíli se probere a při pohledu na mě ucukne. „Pan Neomalený. To jsem mohla tušit.“

Snažím se nevnímat, jak ranila mou pýchu. Nechápu, kdo to je ten „pan neomalený“. Hodně pozemských slov mi nedává smysl. V jeskyni předků jsem obdržel dar znalosti jejich řeči, ale je jasné, že některé věci nesedí. Když mluví moje pozemšťanka, občas jí vůbec nerozumím.

Ale její opovržení je velmi zřejmé.

Opřu si ji o hruď a pomáhám jí na nohy. Zasyčí bolestí, když se na ně postaví, a klesne mi zpátky do náruče. Zády mi narazí do hrudi a moje khui se okamžitě probudí k životu… a spolu s ní můj pták.

Zavřu oči a soustředím se na to, abych obojí ovládl. Teď není vhodný čas.

Pozemšťanka se se mnou pere, odstrkuje moje ruce. „Přestaň na mě sahat! Nech mě jít!“

Nechat ji jít? Vždyť se ani neudrží na nohou. Nemůžu ji pustit. Nevšímám si jejího pleskání a přejíždím jí rukama po holých nohou, abych zjistil, kde je zraněná. Odstrčí mě, ale předtím si ještě všimnu, že tři z těch mnoha prstů na nohou má oteklé a potlučené. Zřejmě budou zlomené a ona nemá khui, aby jí je zahojila.

A to si myslí, že nepotřebuje mou pomoc? Taková hloupost. Neposlouchám její námitky a zvednu ji do náruče. Na lov sa-kohtska ji odnesu, když budu muset. Dostane se tam. Nedokážu ani pomyslet na to, co by se stalo, kdyby se tam nedostala.

„No tak! Postav mě na zem, ty hulváte,“ řve mi do ucha. Aspoň plíce má v pořádku. Nevšímám si jejího hulákání, a i když sebou mrská, dbám na to, aby byla v přikrývce dobře zabalená.

„Raahoshi,“ ozve se varovným tónem.

Ohlédnu se – přestože mě ruka pozemšťanky vzpurně praští do čelisti – a vidím, že ke mně míří můj přítel a náčelník.

„Nemůžeš ji nikam tahat, pokud si to nepřeje,“ řekne mi naším jazykem. „Pozemšťanky se musejí namlouvat šetrně. Jsou křehké.“

Moje „křehká“ pozemšťanka mě udeří pěstí do lícní kosti. „Postav mě na zem,“ zařve znovu. „Už mě fakt sereš!“

Já že… seru? Vždyť nevykonávám žádnou potřebu.

„Raahoshi,“ varuje mě Vektal. „Znáš moje rozkazy.“

Jeho rozkazy znám. Nedělat nic, co si pozemšťanky nepřejí. Opatrně, s neskutečnou něhou, tu svou postavím na podlahu a potlačím touhu přitisknout si ji na hruď a pohladit po těch špinavých vlasech. „Je zraněná,“ namítnu podrážděně. „Chtěl jsem jí pomoct.“

„Na to bude dost času,“ prohlásí Vektal a dobrosrdečně mě poplácá po paži. Jemu se to mluví. Má svou družku. Ta moje se tváří, jako by mi nejradši zabodla nůž do zad. „Když chce jít, tak ji nech jít.“

„Dobrá,“ zavrčím. Ujistím se, že je pevně zachumlaná do kožešin, a podám jí pokrývky na nohy. To je to nejmenší, co můžu udělat. Předstírám, že nevidím, jak se mračí a chrlí další zlomyslná, nesrozumitelná slova, když se jednu pokouší natáhnout na oteklé chodidlo. Tohle pozemské stvoření je samá rána. Jednu čerstvou má na paži, kde si z kůže vyndala „čidlo“, jak tomu říkají. Bylo od nějakých „zlých lidí“. Já vím jen to, že do ní musím dostat khui, aby se mohla zahojit a uzdravit.

V tuhle chvíli ani nemyslím na páření. Prostě chci, aby jí bylo dobře. Svrbí mě ruka, jak bych ji rád pohladil a utěšil, ale když mě zpraží dalším nenávistným pohledem, jdu se přidat k lovcům.

Nemůžu být v její blízkosti, aniž bych se jí chtěl dotýkat.

Liz

Vždycky jsem si o sobě myslela, že nejsem nijak zvlášť útlocitná. A fakt nejsem. Můj táta chodil na lov a já jsem s ním vyrůstala, napichovala jsem návnady na háček a stahovala denní úlovky z kůže, abychom si je mohli opéct nad ohněm. Umím střílet lukem. Dovedu celkem slušně stopovat zvěř. Na porcování kořisti jsem machr.

Ale ten sa-kohtsk je kurevsky hrůzostrašný mutant.

Uběhlo několik hodin od chvíle, kdy jsme konečně nechali loď za sebou. Kéž bych mohla říct, že vůbec nelituju, když tu smrdutou díru vidím mizet v dálce, ale fakt je, že mám trochu nahnáno. Tahle planeta je samý led. Je jako Antarktida na steroidech a slunce zapadají. Je tu tolik sněhu, že se mi do něj boří čerstvě obuté nohy jako do tekutého písku, a nevidím žádné známé stromy ani přístřeší. Zima je jako v morně, při každém kroku mi do prstů vystřeluje prudká bolest a je mi tak slabo, že sotva udržím vzpřímenou hlavu. Nejsem zrovna ve stavu, že bych se o sebe dokázala postarat. V jednu chvíli jsem o tolik pozadu, že mě někdo nabere a přehodí si mě přes rameno. Ani v té chumelenici nemusím vidět jeho obličej, abych věděla, kdo to je.

Raahosh. Kdo jiný.

Teď sedím s ostatními holkami pod věchýtkem tenkých stromů, které se s každým krokem sa-kohtska zachvějí. Sa-kohtsk sám je nepopsatelný. Vypadá jako chlupatý mamut zkřížený s nemanželským potomkem brontosaura a obrněného transportéru AT-AT ze Star Wars. Výsledkem je huňatá koule podpíraná tenoučkýma nožičkama, a když ho lovci porážejí, vřeští a kvičí.

Muži se k němu nahrnou. Vektal okamžitě přikluše k nám a pohladí Georgii. „Jak ti je?“

Ta se zase lísá k němu. Ble. Snažím se je nevnímat a radši se dívám na to skolené stvoření. Zasteskne se mi po lovu. Nelovila jsem od tátovy smrti, ale když vidím to zabité zvíře a cítím ve vzduchu pach jeho krve, vybavím si vzpomínky na to, jak jsme spolu lovívali. Stýská se mi po tátovi a chybí mi lov.

Zvednu zrak a zjistím, že mě zpovzdálí pozoruje pár světélkujících, divokých očí. Už zase Raahosh. Přitáhnu si kožešiny víc k tělu, ignoruju ho a kulhám k Georgii a Vektalovi, abych slyšela, co se děje.

Muchlují se. Nakonec Vektal políbí Georgii na čelo. „Teď obstaráme khui. Svolej ženy.“

Takový sexismus. No jo, svolej všechny ženušky, ať se o ně můžeme postarat. Ušklíbám se nad tím, ale pravda je, že sama tenhle stereotyp splňuju. Jsem tak příšerně vyčerpaná, že se sotva zmůžu na to, abych tupě zírala.

Georgie předstoupí s Tiffany po boku. Chudinka Tiff. Je z El Pasa a tohle počasí jí rozhodně nesvědčí. Navíc je, pokud vím, diabetička, takže jí fakt není nejlíp. Skoro celý týden strávila v kómatu. Tiffany zůstane ochable stát a Georgie jde dál. „Kde je ta khui?“

„Uvnitř,“ odpoví Vektal a ukáže na břicho. „Jsi připravená, moje Georgie?“

Copak máme na vybranou? Ale nechám odpověď na Georgii a ta odvětí: „Pojďme na to.“

Pak stvoření rozříznou od břicha po hrudní kost a vyřine se krev. Kupodivu se mi z toho opět zasteskne po domově. „Je to úplně jako stahování srny. Vůbec nic na tom není.“

Ohlédnu se a Raahosh mě pořád pozoruje. Trne mi kůže nervozitou a… že by ještě něčím? Snad znovu neomdlím.

Georgie po mém boku ztěžka polkne.

Ozve se praskání, a když vzhlédnu, vidím, že Vektal stojí tomu obřímu stvoření na hrudním koši a na mohutných pažích se mu napínají svaly, jak strany koše páčí od sebe. Hrudní koš vydá nejhlasitější křupnutí, jaké jsem kdy slyšela, a rozevře se.

„Hodně, hodně velké srny,“ podotknu.

Georgie znovu polkne. Tiffany zaúpí a klopýtá odtud.

Já se dál dívám, protože potřebuju něco, na co bych se mohla zaměřit. Bojím se podívat jinam, abych neviděla, jak mě Raahosh zase přichází osahávat. Nechápu, proč mě to pomyšlení zároveň dráždí i rozpaluje.

Vektal od jednoho ze svých mužů převezme srdce, které se hemží svíjejícími se, světélkujícími, nudlovitými červy. No dobrá. Tohle se mi přestává líbit.

„Já asi budu zvracet,“ říká někde vedle mě Kira a Tiffany naprázdno dáví. Ale Georgie hledí na Vektala, jako by jí chtěl darovat prsten s diamanty či co já vím co. Tiše si spolu mumlají a pak Vektal vytáhne nůž.

„Co když… co když se mi dostane do mozku?“ zeptá se Georgie.

Je to červ. To není v pořádku. S tímhle srozuměná nejsem. „Je to snad horší než do srdce?“ To myslí vážně?

„Khui je základ života,“ pronese zbožným hlasem Vektal.

A ta pitomá Georgie si od něj červa vezme a Vektal jí nařízne kůži na krku. Dívám se, jak se ten tvor provrtává do cíle, jako střela s infračerveným naváděním.

Tak to kurva ne. S tímhle srozuměná rozhodně nejsem. Viděla jsem, co červi dokážou udělat se zvířecím srdcem. Každý, kdo chodí na lov, ví, že nemá jíst nakažené maso. A už vůbec by ho nenapadlo se tím nakaženým masem stát. Couvnu o pár kroků. Georgie se roztřese, zalapá po dechu a zhroutí se Vektalovi do náruče. Pár dalších holek polekaně vyjekne a vzápětí jsou všude kolem nich chlapi a nabízejí jim vešky.

Ne. Ne. Ne. Já teda beru roha. Něco už vymyslím. Musí existovat nějaká jiná možnost. Klopýtám pozpátku ke shluku stromů, které neskýtají žádnou ochranu. Ostatní holky se po mně zvědavě ohlížejí a pak se otáčejí zpátky k Georgii. Je naše vedoucí, a tak k ní všechny vzhlížejí.

Ať si vzhlížejí. Když Georgie skočí z útesu, neznamená to, že z něj musím taky skočit. Ona se možná nechala zaslepit ptákem velkého modrého mimozemšťana, ale já ne. V chodidle mi tepá intenzivní bolestí, ale já to ignoruju. Snad ještě není moc pozdě na to, abych se vrátila do lodě, vzpamatovala se a přišla na něco jiného. Vím, že panikařím. Uvědomuju si, že se nechovám rozumně. Jenže všechno, co jsem se kdy naučila od svého otce, mi říká, že tohle je příšerný nápad.

Paraziti svého hostitele zabíjejí.

Jak se mezi ostatními nemotorně prodírám, vidím mimozemšťany odvádět holky šetrně na porážku. Páni, to je od nich ale milé. Neexistuje žádný důkaz, co tohle udělá s pozemšťany, a Georgie se skácela jako podťatá. To není normální. Přitáhnu si kožešiny víc k tělu a odpotácím se o dalších pár kroků.

A zůstanu stát.

Možná ten Raahosh není až takový debil.