Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

TJ Klune

Dům v blankytně modrém moři

Pod šeptajícími dveřmi

V životech loutek

Vlčí píseň

Josh Lanyon

Případ mrtvého redaktora

Všechno, co napsala

Kluk s bolestivým tetováním

Petra Kubašková

Ocelová křídla motýla

Ashley Herring Blake

Delila Greenová má všechny na háku

Astrid Parkerová má všechno v malíku

Lisa Henry & Sarah Honey

Liška ryšavá

RJ Scott

Každopádně láska

Imogen Binnie

Nevada

Andrew Joseph White

Za námi šlo Záhrobí

NEVADA: A Novel by Imogen Binnie

Copyright © 2013 by Imogen Binnie. All rights reserved.

Afterword copyright © 2022 by Imogen Binnie

Published by arrangement with MCD x FSG Originals, an imprint of Farrar, Straus and Giroux, New York.

Translation © Magdaléna Musichina

Cover © René Balický

ISBN epub 978-80-88636-11-3

ISBN mobi 978-80-88636-12-0

Pro Pam,

i když to není veselá kniha

Říct sbohem bývá občas tak snadný

Tak pojď, pojď, pojď, opusť tohle město

— Die! Die! Die!, „155“

ČÁST 1

1.

Škrtí mě. Fakt se toho nebojí, zarývá mi prsty do chrupavky, mačká průdušnici a já nemůžu dýchat, pomyslí si Maria. Opravdu nemůže dýchat, ale je jí to vcelku fuk. Bývaly časy, kdy to pro ni bylo nové, kdy ji to, že se dusí, vzrušovalo přinejmenším stejně, jako Steph vzrušovalo ji škrtit, ale teď spolu mají byt – kočku, příjemné osvětlení – a Maria se nezmůže ani na zachvění.

Dělá, že se jí to líbí. Zmítá se, chytá Steph za zápěstí a tahá za ně. Ne moc, i když Steph je nejspíš stejně silnější než Maria, takže ne že by ji Maria mohla fyzicky zastavit, kdyby se doopravdy snažila. A Steph je vzrušená. Tvrdě se tiskne k Mariině noze. Pak spustí jednu ruku z Mariina krku k vlastnímu rozkroku a začne si to dělat.

Všechno to předstírat je samozřejmě umění. Když kvílíš a lapáš po dechu jako pornohvězda, každý pozná, že to jenom hraješ, ale abys dokázala přesvědčit někoho, kdo tě miluje a koho jsi ty sama minimálně kdysi určitě taky milovala, že má tvou plnou pozornost, že se dusíš a rajcuje tě to, musíš o tom tak nějak přesvědčit i sama sebe. A tak to Maria udělá.

Soustředí se na Stephiny prsty na svém krku, na její mohutné boky tisknoucí se k jejím vlastním, kostnatým. Na Stephinu tvář.

Steph má teď oči zavřené, ale rozhodně se to dá pořád zvorat. Můžeš to zkusit předstírat, ale když to nikoho nepřesvědčí, nikdo se neudělá a ty pak strávíš odpoledne rozebíráním svýho vztahu. Konec tý diskuze bývá skvělej, víno a mazlení a tak, ale ty hodiny nejistoty a slz a pocitů, které ke smíření vedou, za to rozhodně nestojí.

Steph už bude. Vlastně při orgasmu nic neříká, ani nekřičí, nevydává zvuky nebo tak, ale můžeš si všimnout, jak jí v ramenou narůstá napětí, které pak najednou povolí. Napínají se opravdu silně. Když spolu šukaly poprvé, Maria se bála, že si Steph natáhne v rameni sval.

Pak je řada na Marii. Už teď ví, že to bude muset předstírat. Mariin vztah k vlastnímu tělu je dost chaotický, sotva zvládá být před někým nahá, natož aby se s někým v místnosti ještě i udělala. Člověk by si myslel, že je s nádobíčkem, jaké má Maria, předstírání nemožné, ale není to tak. Maria toho o předstírání ví dost. Jednou jí kdosi řekl, že než se jim udělala do pusy, poznali, že už bude – protože pak začala chutnat slaněji. Ale Steph tohle nikdo neřekl, takže jakmile na Marii pracuje dost dlouho na to, aby byl orgasmus věrohodný, napne Maria na moment svá vlastní ramena a pak je uvolní.

Je to blbý, jasně. A nedospělý. Maria řekla Steph, že je pro ni nejjednodušší se udělat při orálu, ale hlavním důvodem, proč jí to řekla, je, že když jí to Steph dělá pusou, nemůže vyprávět svý trapný perverzní příběhy, o kterých si myslí, že se Marii líbí. Což je vlastně i tak trochu Mariina chyba.

Maria kvůli tomu vypadá tak trochu jako svině, jako manipulativní, prolhaný blázen, který musí o všem rozhodovat, nemá žádné pocity a nenávidí svoji přítelkyni. Ale je to jen upřímnost. Předstíráš orgasmy, protože chceš, aby měla tvoje partnerka pocit, že tě šuká dobře. Protože si připadáš rozpačitě kvůli tomu, jak jsi odcizená od vlastního těla a jak těžké je pro tebe mít skutečný orgasmus. Předstíráš, že tě bere škrcení, protože jí se to líbí, a navíc jste si pro to před čtyřmi lety vytvořily precedens. A vypadá to, že Steph se to líbí pořád. I když, samozřejmě, kdo ví.

Zkrátka, Maria si připadá beznadějně a snaží se před tím Steph chránit. Maria nedokáže před jinými lidmi vyvrcholit. V okamžiku, kdy si sundá kalhoty, přestane být ve svém těle, zoufale se snaží uzavřít příměří se svým nádobíčkem a nemyslet na to, jak hrozně jí to zničilo tak velkou část života a co by s tím mohla dělat. A navíc má Maria ráda Stephino nádobíčko, ale do jisté míry Steph nenávidí za to, že ho automaticky dostala jen tak, zadarmo. Ale jak máš tohle říct vlastní přítelkyni? Jak zařídíš, aby to bylo v pořádku? Nebo přesněji řečeno, jak to napravíš natolik, aby ses uklidnila a mohla se udělat?

To Maria neví, a tak předstírá. Zhroutí se do polštářů, nasadí uvolněný obličej. A říká: Ach můj bože, zlato.

Steph se usměje. Vyleze nahoru po posteli a složí hlavu do ohybu Mariina ramene.

Jsi tak zatraceně sexy, říká Steph.

Dej mi chvilku, říká Maria a snaží se navodit dojem, že je tak hluboce zasněná, že ani nemůže mluvit.

Ha.

2.

Trans ženy v reálném životě se liší od trans žen v televizi. Za prvé, když odstraníte všechnu tu mystifikaci, mylné představy a tajuplnost, jsou přinejmenším stejně nudné jako všichni ostatní. Ach, neuróza! Ach, trauma! Ach, podívej se na mě, moje minulost mě rozhodila a já se z toho pořád dostávám! Navzdory dojmu, který můžeš nabýt z denních talk show a hloupých filmů, to není nic zvlášť zajímavého. I když je samozřejmě možné, že je Maria zaujatá.

Přeje si, aby to ostatní lidi chápali, aniž by jim to musela říkat. Odhadnout něčí domněnky je vždycky naprosto nemožný. Lidi mají tendenci si myslet, že trans ženy jsou buď drag queens a milovnice kýčovité zábavy, nebo smutní, patetičtí a oblblí perverzní heterosexuální muži – přinejmenším dokud si nenašetří peníze a nepodstoupí Operaci Změny Pohlaví, načež se z nich stane žena jako každá jiná. Nebo tak něco? Ale když jde o Marii, je její přístup spíš něco jako, Čau, kámo. Na trans už mě nikdo netipuje. Když jsem v práci, nabalujou mě staří heterosexuální chlapi a za všechny ty roky tranzice jsem si nebyla schopná našetřit ani na slušnej pár bot.

Být trans ženou je takový: Maria pracuje v obrovským antikvariátu v dolním Manhattanu. Je to hrozný místo. Vlastní ho jedna zazobaná, děsně protivná ženská, která je v jednom kuse buď k nezastižení, nebo naopak všechny kibicuje. Manažeři, kteří pracují pod ní, jsou nešťastní už dvacet nebo třicet (nebo čtyřicet nebo padesát) let, což znamená, že se k Marii a ke všem ostatním, kterým šéfují, chovají jako hovada. Je to takové staromódní knihkupectví, které existuje už celou věčnost.

Maria tam pracuje asi šest let. Lidi tu dávají výpověď v jednom kuse, protože ne každý se dokáže vypořádat s tím, jak špatně tu zacházejí se zaměstnanci. Jenže Maria je tak emocionálně uzavřená a má tolik problémů s tím vůbec něco cítit, že je jí to vcelku jedno. Aspoň, že máme odbory, říká si, a že vydělávám dost na to, abych si mohla dovolit svůj byt, a vím, co dělat, aby mi prošlo víceméně cokoliv. Neodejdu, dokud mě nevyhodí. Ale když tam začínala pracovat, bylo to jiný, jakoby Čau lidi, jsem chlap a moje jméno je stejný jako to, co mám v rodným listě. Pak, když tam pracovala rok nebo dva, zažila takové intenzivní a děsivé uvědomění, že se už opravdu dlouhou dobu nebo – ať už je to jakkoliv nudné a klišé – snad úplně odjakživa cítí být totálně v prdeli.

Tak o tom začala psát. Dostala to ze sebe a spojila všechny body: bod někdy chci nosit šaty s bodem jsem závislá na masturbaci, s bodem když vidím sebevědomou krásnou holku, připadám si, jako by mě praštili do břicha, a taky s bodem když jsem byla malá, hodně jsem plakala, ale myslím, že od puberty jsem nebrečela snad nikdy. Existovala spousta dalších bodů. Celá souhvězdí. Třeba bod bože, to se pokaždý zřídím víc, než chci, když piju? Bod možná, že nesnáším sex. Takže zjistila, že je trans, řekla lidem, že si mění jméno, začala brát hormony, a bylo to velmi obtížné a naplňující a bolestivé.

Co už. Byl to velkej speciál v jejím životním seriálu.

Jde jenom o to, že má v práci lidi, co si pamatujou doby, kdy měla být kluk, pamatujou se na její tranzici, a můžou kdykoli říct kterémukoliv z jejích nových kolegů, že je trans, a ona si to pak s nimi bude muset jít vyžehlit, protože přece, vzpomínáš, jak má ona vědět, jaký divný představy oni mají o trans ženách?

No, co když jsou třeba liberálové a chtějí předvést, kolik mají soucitu? ‚Mám jednu trans kamarádku‘ místo ‚Hej, trans kámoško, jsi fajn, pojďme spolu mít trojrozměrný lidský vztah.‘

Takový je být trans ženou: nikdy si nejsi jistá, kdo ví, že jsi trans, ani co by pro ně ta znalost vůbec mohla znamenat. Stojíš na nejisté, podivné společenské půdě. A vlastně ani nezáleží na tom, jestli někdo ví, že jsi trans. Je to fuk. Jen prostě nechceš, aby bylo tvoje veselý, okouzlující, komplikovaný podivínský já přemazaný myšlenkama, který mají lidi v hlavách a který vytvořili beznadějní televizní scénáristi, nebo dokonce ještě beznadějnější pisálci internetovýho porna. Muset lidi poučovat je prostě na prd. Zní to povědomě? Trans ženy se musí brodit úplně stejnou hromadou sraček jako všichni ostatní na světě, co nejsou bílí, hetero, muži, bez zdravotního znevýhodnění nebo jinak privilegovaní. Není to okouzlující ani tajemný. Je to nuda.

Maria je z toho úplně vyčerpaná a otrávená, a jestli to necítíš stejně, tak ji to mrzí. Strašně, nesmírně, sarkasticky, zbytečně a neužitečně ji to mrzí.

3.

Maria a Steph si vyšly na brunch. Je neděle ráno a ony si brunch rozhodně nemůžou dovolit. Maria je na hormonech už čtyři roky, ale když se jí někdo dotkne pod pasem, pokaždé přinejlepším ucukne a přinejhorším se úplně disociuje od okolí. Taky se pořád musí každý ráno holit. Ale stejně, co je nějakých dvacet doláčů za veganský huevos rancheros a mimózu?

Steph je nějak nenaložená. Je z něčeho nervózní nebo smutná. Maria se na ni snaží soustředit, jak jen může, ale je unavená. V noci nemůže spát. Budí se se skřípáním zubů nebo obavami z něčeho totálně produktivního, jako jestli třeba není ve skutečnosti hetero holka, která by měla chodit s hetero klukama. A občas se prostě probudí, protože má na obličeji vrnící kočku. No a co. Existujou fotky z doby, kdy jí bylo pět, a pytle pod očima má i na nich.

Na druhé straně restaurace stojí číšník. Není to ten, co obsluhuje Mariu a Steph, ale vypadá povědomě. Maria se snaží si vzpomenout, odkud ho zná. Jediné místo, kde ho mohla potkat, je knihkupectví, ale to jí nějak nesedí.

Tón Stephina hlasu se mění a přivede Mariino soustředění zpět k jejich stolu. Podělala jsem to, říká Steph.

Podělala, opakuje tázavě Maria.

To teda jo, říká Steph. Vzpomínáš na Kierana?

Maria na Kierana vzpomíná. Často.

Jo, říká, pamatuju se na něj.

Pamatovat je trochu divný slovo, protože Kieran pracuje v knihkupectví a Maria ho vídá skoro každý den.

Steph se zhluboka nadechne, jako by se právě odhodlala ze sebe vypustit všechno, co ji dosud trápilo, a řekne: Před třema dnama jsem si to s ním rozdala v jednom kumbále v Gay Centru.

Před třema dnama, opakuje Maria.

Jo, říká Steph.

Maria stále necítí nic, možná kromě malého záblesku v koutku mysli, který jí říká, hej, možná byste se kvůli tomuhle mohly rozejít. Nevšímá si toho. Místo toho jede na autopilota. Zvládne to předstírat. Snaží se si vzpomenout, jakou knížku si ten číšník koupil. Byl v sekci s historií? S uměním?

Píchalas s ním před třema dnama, ale pak jsi přišla domů a tři dny jsi to na sobě vůbec nedala znát, a dneska ráno ses dokonce bez problému vyspala se mnou? zeptá se Maria nakonec.

Hele, říká Steph, ale pak už nepokračuje.

Pak se Mariin mozek úplně vypne způsobem, že tam sice pořád sedí, pořád se na Steph dívá, přeje si, aby bylo co říct, ale hlavou jí běží akorát to, že je jí to vlastně vcelku jedno. Možná ho zajímala irská historie? Možná bych měla jít, pomyslí si. Ale ona nemůže odejít, nejde se přece jen tak vykašlat na vlastní přítelkyni uprostřed brunche. Trochu si přeje, aby místo toho seděla na svým kole a aby se na ni řítil nějakej autobus a ona by mu na poslední chvíli hrdinsky uhnula z cesty. Ale je jí jasný, na co by teď měla myslet. Na Kierana a Steph v tom kumbále.

V kumbále, říká.

Jsi v pořádku? ptá se Steph. Jenom mlčíš, ani se nijak netváříš.

Mariin mozek je vypnutý, protože ví, že jsou věci, který by si měla myslet a který by měla cítit: zrada, hněv, smutek – ale přijde jí, jako by se jen z dálky dívala sama na sebe a myslela si, hej, ty blbá holko, co vypadá jako kluk, proč nic necítíš?

Je to ten známej pocit odcizení, co trápil každýho člověka, se kterým kdy chodila. Vždycky se kvůli tomu cítí provinile. Omlouvám se, když jsem byla malá, naučila jsem se sama sebe dost tvrdě hlídat, vštěpovat si společenské normy a zároveň se před nimi snažit udržet v bezpečí. Bylo to ode mě mazaný, takhle se chránit.

Steph zírá na Mariu, Maria zírá na svůj talíř, Steph usrkne ze své mimózy, Maria usrkne ze své vlastní a pak Marii začnou slzet oči, což je novinka. Ale jde o sebelítost, ne o to, že by jí záleželo na tom, že ji Steph podvedla. Je jí u prdele, s kým její přítelkyně šuká. Jenže je smutná kvůli sobě. Chudinka stará osamělá nanicovatá Maria, ta malá holčička s kruhy pod očima, ta opuštěná romantická kráva na kole, ta, co má radši knížky než lidi. Je snadný bezmyšlenkovitě říkat, že je všechno nudný, jenže ono je opravdu nudný, pokaždý, když se něco stane, dospět ke stejnýmu závěru: chudák já. Kdyby byla gotička, poeticky by ti popsala, jak je rozbitá, ale protože je spíš indie-punkerka a snobka přes DIY knížky, tak jsme, kde jsme.

Po straně nosu jí steče slza, a to je celý. Otře si oko v blízkosti slznýho kanálku, kde nemá oční linku, a zeptá se: Dobře, takže co budem dělat?

Co tím myslíš, diví se Steph.

No, ojela jsi Kierana, říká Maria a s potěšením si všímá, jak sebou Steph trhne.

Jo, říká Steph.

No, chceš teď chodit s Kieranem? Chceš být se mnou? Budeme se to snažit společně nějak vyřešit?

Ty jsi tak hrozně divná, mumlá Steph tak hlasitě, že pravděpodobně chtěla, aby ji Maria slyšela.

Jsem divná?

Tak hrozně divná! opakuje hlasitěji. Dotklo se tě to vůbec nějak? Ach, ach, já vím, ty nemáš přístup ke svým pocitům, jsi celá uzavřená, kdybys byla gotička, řekla bys mi, že jsi zlomená – já tě přece znám, Mario, ale ten tvůj přístup mě pořád děsí.

Takže jsi naštvaná na mě, konstatuje Maria.

Jsem naštvaná na tebe! Je mi líto, že jsem se vyspala s Kieranem, ale bylo by hezký, kdybych se za to od tebe aspoň dočkala nějaký reakce. Bylo by hezký, kdybych měla pocit, že ti na mně vůbec záleží.

Super, říká Maria. Spalas s Kieranem a jsi kvůli tomu na mě naštvaná.

Na vidličku si pěkně v řadě napíchne pět černých fazolí a vloží si je do úst. Ten číšník byl rozhodně v oddělení irské historie. Sedí u stolu na druhém konci restaurace a skládá vidličky a nože do papírových ubrousků.

Steph pláče a Maria jí. Úplně v klidu.

4.

O dvacet minut později už Steph pravděpodobně odešla, ale Maria to neví, protože je pryč. Je na kole. Chlápek z Bouncing Souls napsal pro svý kolo písničku a ona si ji pro sebe zpívá: ‚Tenhle song je pro mý kolo úžasný a všechno ostatní, co na světě je překrásný.‘

Podzimní Brooklyn je jedna z jejích oblíbených věcí. Možná už se rozhodla, že to mezi ní a Steph skončilo, takže se cítí volná a plná energie. Nebo je to možná jen tím, že sedí na kole a je dost zima na to, aby měla šálu a rukavice, ale ne zas tolik, že by bylo potřeba cpát se do těžkýho kabátu a velký hloupý čepice. Ať tak či onak, je celkem nadšená. Brooklyn je nádherný. Maria je do něj zamilovaná. Když na ni Steph nemá čas, občas se prostě projíždí po celý čtvrti, která je větší než San Francisco, a objevuje. Je tu zoo, a támhle park, tady mají spoustu pizzy, za rohem v Cobble Hillu obchod s komiksy, a jsou tu tak čtyři bary, kde ti k pivu dají pizzu zdarma. Jsou tu stromy a děti a rozpadající se budovy a jsou tu lidi.

Bohatí mladí běloši jako Maria kolonizují historii Brooklynu, protože v týhle zpackaný postmoderní době všichni zoufale touží po něčem opravdovým, a co je reálnější než Dodgers a newyorský judaismus a, třeba, rap. Problém je v tom, že když se řekne „opravdoví lidi“, myslí se tím lidi, kteří nejsou zatížení ironickým smyslem pro humor, vysokoškolským vzděláním, co jim pomáhá vystavit si analytickou bariéru mezi sebou a skutečným světem, ani tlakem žít s realitou, že všichni vyrůstali ve střední třídě, zvolili si bohémský život na mizině a teď se musí vypořádat s tím, že si nemůžou dovolit pohodlí, na který jsou od malička zvyklí. Takže teď kolonizují sousedství těch normálních lidí, kolonizují jejich prožitky. Je to pěkně nechutný. Maria si uvědomuje, že je do toho zapletená.

Jo a hip-hop pochází z Bronxu.

O podobných věcech můžeš třeba přemýšlet, zatímco se vyhýbáš autobusům u Prospect Parku, nervózně projíždíš čtvrtí Bed-Stuy nebo se ušklíbáš nad hloupýma bohatýma děckama ve Williamsburgu, když zastavuješ, zamykáš kolo a platíš pět dolarů za sójové latte v naprosto nezávislé malé kavárně, na kterou jsi právě narazila.

Je neděle, takže Maria musí do práce. Brunch má za sebou, a i když už tam dělá dlouho, pořád nemá o víkendech volno. Volno má ve středu a ve čtvrtek. Ale v neděli tam nebývají žádní dospěláci, co by na ně dohlíželi, takže se v pracovní době dost pije. Z toho má Maria dobrý pocit. Pije ráda, i když nepije tolik, jako když bývala švihlá problematická puberťačka.

Jede přes Williamsburgský most, který jí nikdy nebude připadat nudný, bez ohledu na to, jak otrávená si zrovna přijde. Je vidět na celičký Manhattan. Bolí z toho nohy. Cestu vždycky blokují chodci, a když se dostaneš dolů, máš možnost riskantně vjet do provozu, kličkovat mezi dodávkami a taxíky, skoro se nechat umačkat k smrti, přeskočit obrubník a vzít to nahoru po Třetí Avenue. Messengeři na kolech už kvůli internetu nejspíš neexistují, ale Maria je přesvědčená, že by byla v podobné práci dobrá. Často o tom přemýšlí.

Zamkne kolo u parkovacího automatu, pípne si příchod kartou a v šatně pro zaměstnance si odloží svoji obří brašnu a džínovou bundu. Její bunda je skutečný umělecký dílo. V seriálu Kluci v zákulisí je scéna, kde ďábel nabízí jednomu huliči schopnost sklízet trávu z vlastní hlavy výměnou za jeho perfektní džínovou bundu: a přesně takovou bundu má Maria. Nad Mariinou bundou by ďábel slintal. Jsou na ní tyhle nášivky: Bouncing Souls, White Zombie, slovo fuck, holčička držící obří nůžky (na kostkovaném pozadí), Hello My Name Is DYKE, a přes celá záda, jako třešnička na dortu, přebal prvního alba skupiny Poison. Ani ho tam nemá ironicky. Poison je boží.

Knihkupectví si pořídilo klimatizaci teprve před několika lety, rok nebo dva potom, co tu začala pracovat, což znamená, že skoro pokaždý, když vchází dovnitř, očekává, že se do ní opře vlna dusnýho a vlhkýho smradu. Bývala to síla – lidi vcházeli v létě dovnitř, ale jen co ucítili ten horký, hnusný vzduch, tak se otočili a zas odešli. Atmosféra je tu ale pořád víceméně stejná, i když je ten puch pryč.

Maria má specifickou práci, ale je nudná a ona ji stejně nedělá. Jakmile se nějaký práci chvíli věnuješ, zjistíš, co máš dělat; když se jí věnuješ už delší čas, zdokonalíš se a pak už můžeš dělat jen potřebný minimum, aniž bys o tom opravdu přemýšlela. Tohle je poprvé, co Maria dělá jednu práci takhle dlouho. Zjišťuje, že tlačí na naprosté minimum a snaží se zjistit, kde přesně končí ‚je líná‘ a začíná ‚budeme tě muset nahlásit šéfové‘.

Pozdraví pár lidí a bočníma dveřma vyjde na ulici. Má chuť na bagel.

5.

Když se daly dohromady, byly spolu Maria a Steph děsně roztomilý. Jejich vztah začal jakoby dvěma měsíci punk-rockových Vánoc v New Yorku, ale upřímně, Maria si to teď už moc dobře nevybavuje. Měly se moc rády. Steph otevřela Marii svět bláznivého sexu a Maria zasvětila Steph do tajů vegetariánské kuchyně. Jejich podivný rozchod nerozchod dneska ráno nad veganským brunchem Marii tohle všechno připomněl a vzpomínání je jako hluboká propast. Cestou do pekařství přemýšlí Maria o svém dospívání v Pensylvánii.

Za prvé, měla být kluk. Tehdy ještě nevěděla, že kluk není. Jenom jí bylo jasný, že se děje něco divnýho. Měla příšerné dlouhé vlasy, jako žíně, které si od nikoho nechtěla nechat ostříhat, a náznak poruchy příjmu potravy, kterou tehdy rozhodně jako poruchu nebrala. Ale připadalo jí, že je prostě kluk, co je převážně hetero a občas jen nemá chuť k jídlu. Zato na braní drog bývala chuť vždycky. Nebo o ně mívala alespoň zájem, když už nic jinýho. Ráda brala drogy, ale moc jí to nešlo. Hodně zvracela. Lidi v New Yorku berou extázi nebo kokain ve velkých rekonstruovaných vestavbách, tucet zastávek vlakem po lince L nebo M, ale tam, kde vyrůstala, užívali drogy v noci, když stanovali na polích statků rodin některého z přátel. Brali taky heroin, šňupali ho po lajnách, ale zdá se, že to v New Yorku nikdo nedělá. Možná je teď heroin vykopávka z devadesátek. Pořád jí ale chybí. Pokud jde o Mariu, šňupnout si heroin a pak ležet třičtvrtě hodiny obličejem dolů na podlaze je pro ni definice úžasné nezodpovědnosti dospívajících.

Pokud si to dobře pamatuje, nikdy si nevzala heroin, aniž by se pak nepozvracela.

Každopádně tehdy nevěděla, že je trans. Všechno, co věděla o trans lidech, bylo to, co o nich ví každý předtím, než se o ně začne zajímat: že jsou to všichni psychopati s načesanými vlasy, co klamou hetero chlapy a lákají je k sobě do postele. V televizi. Fuj. Věděla akorát, že se cítí divně – ale divně se cítí doslova každej teenager. Kdo se necítí divně? Veškerá hudba, kterou poslouchala, byla o tom, že se cítíš divně. Všechny knížky, co četla, byly o tom, že se cítíš divně. Takže když jí bylo sedmnáct, nepřipadalo jí zvláštní poflakovat se s kamarádem, který se opravdu zajímal o rasismus, a s dalším, budoucím mechanikem v kamioňáckým servisu, a společně se válet ve stanu s tunou flanelu a lahví Everclearu nebo tuctem papírků s LSD. Na pastvině pro krávy.

Takový věci se prostě dělaly. Na jednu stranu jsi prostě šla s davem a dělala to, co ostatní, ale na druhou sis mytizovala, jakej seš to ale cool outsider, a tak sis osvojila vlastní podivnost coby odznak hrdosti, i když ses od ní emocionálně distancovala. Všichni, co jsou cool, jsou divní. A tímhle způsobem si Maria zmytizovala vlastní pojem o tom, že je trans, aniž by si uvědomila, že trans je.

Cow Town v Pensylvánii je díra uprostřed ničeho, ale je na křižovatce dvou silnic, co tě zavedou buď do New Yorku, nebo kamkoliv na západ země. Nic tam není. Teda, je tam centrum, což je ve skutečnosti jeden jediný blok se spoustou starých krámů, kde je takových pět, deset, nebo možná pět set obchodů se starožitnostma. Vrcholnou chloubou Cow Townu je mlýn, co postavili v roce osmnáct set něco, a ze kterýho je teď museum. Mládež v kalhotách posetých nášivkama posedává před kavárnou na hlavní ulici a mluví o tom, jak se dostanou ven, jak založí kapelu nebo začnou psát jako Kerouac, vyrazí na nějakou výpravu a přestěhují se do města. Kopou si s hakysákem. Je to místo, kde byste čekali pervitin, ale toho tam Maria nikdy moc nezaregistrovala. Někdy se v tom starém centru poflakovala, popíjela kafe a mluvila hovadiny, ale potom, co tam jeden takový divný stařík přestal prodávat gramodesky ze svýho obýváku, dávala přednost zabíjení času obličejem dolů v kukuřičném poli. Dědkovy desky stejně stály za hovno. Byl to bezmozek.

Brát drogy někde na farmě by jí teď asi pořád nepřipadalo zas tak divný, i když jí od tý doby narostly prsa, ale to jen proto, že si všechny ty vzpomínky neustále nosí s sebou. A kdo ne? Veškerá hudba, kterou posloucháme, je o tom, že s sebou taháme minulost. Všechny knihy, které čteme, jsou o tom, že s sebou taháme minulost. Co už. Ve škole byla dost dobrá, i když to pro ni nebyla priorita. Internet se do Cow Townu dostal až po střední, takže se i se svými pitomými kamarády cítila dost osamělá. Hodinu cesty odtamtud byl obchod Borders a občas se někomu podařilo dostat do jejich stojanu nějaký zajímavý zin, takže věděla, že na světě existují i jiný věci než poslouchání klasickýho rocku v rádiu a fetování. Sbírala ziny od jiných lidí. Držela se všeho, co našla a co jí říkalo, že se někde dějí věci mimo její vlastní zkušenost: Církev SubGenia, komiksy Sandman, Maximum Rocknroll, „alternativní rock“, bizarní kanadské komediální skeče.

Nakonec šla na vysokou, pět let tam hibernovala v opilém polospánku, sotva odpromovala a přestěhovala se do New Yorku, kde na ni teď volá chlápek z pekařství.

Ano, slečno, říká.

A ona automaticky odpovídá: opečený cibulový bagel se sójovou sýrovou pomazánkou a se sušenými rajčaty, salátem, rajčetem, cibulí, solí a pepřem. Není tak úplně veganka, ale něco na ten způsob.

Šest let a jí pořád připadá divný, když jí někdo řekne slečno. Není to špatný, jen taková jakoby připomínka. Jako aha, tak jsem to vlastně udělala. Kdo ví, jestli tahle část bytí trans někdy vymizí. Nejspíš ne. Nebo přesněji řečeno, pravděpodobně ne, když se pořád ještě musíš holit, když se ti tvoje nádobíčko furt plete do cesty a každý ráno ti kvůli němu špatně padne oblečení. Pravděpodobně to nezmizí, dokud nezbohatneš.

Aby ses nemusela každý den holit, musíš dát hromadu peněz profesionálnímu specialistovi, co ti do obličeje napíchá elektrický jehly, který ty chlupy zničí. Je to neskutečně bolestivý. A operace spodku je o dost dražší, než by se mohlo zdát ze všech těch detektivek se zvratem typu: ‚Zavolejte novináře! Ta vražedkyně je ve skutečnosti chlap!‘

Marii to přijde k vzteku.

6.

Loudá se zpátky do práce. Nikdo si nevšiml, že je pryč, ale toho si nikdy nikdo nevšímá. Udělá si plán: uvelebí se uterminálů zákaznického servisu vzadu vpřízemí, sní půlku bagelu, pomůže každému, kdo ji oto požádá, zbytek bagelu zabalí, apak se půjde podívat, jestli nepřišly nějaký zajímavý knihy kposouzení. Od té doby, co se naposledy dívala, což mohlo být tak před týdnem, třeba vyšlo něco parádního. Má šílený kvantum knih.

Takže se Maria usadí upočítače. Následující půlhodinu zažívá přesně to, na co si všichni stěžují, když pracují vmaloobchodě. Lidi jsou neslušní, lidi jsou zmatení, lidi chtějí, aby přišla na to, co chtějí. Co už. Nerušeně žvýká. Tohle ji vlastně nijak neobtěžuje. Mariino pracovní já je působivě nezahořklé. Dlouho vtomhle obchodě sleduje vyhořelé prodavače, jak se chovají kzákazníkům jako pitomci, aje to dost nechutný. Atohle je navíc Manhattan, pitomci jsou tu všichni. Maria se chvíli snažila orevoluční přístup ke své profesi apokoušela se být milá, ale to už má teď taky za sebou aje spíš zenová. Ohleduplná. Když se chová hnusně klidem, kteří se kní nechovali hnusně jako první, tak si pak akorát přijde zhnusená sama sebou, což je pocit na hovno. Takže bývá docela milá.

Ale je to knihkupectví, takže se jí lidi hodně ptají na věci jako – sháním jednu knížku, má modrou obálku. Měla by to být ta nejotravnější věc, na kterou se člověk může knihkupce zeptat, ale ji tyhle otázky baví. Lidi si vždycky myslí, že oknize vědí míň než ve skutečnosti. Obvykle znich ty informace dokáže vytáhnout anajít tu pravou. Kdy jste ji viděla? Jak jste se oní dozvěděla? Je to veselá kniha? Tyhle rozhovory jsou občas jako okamžiky skutečného lidského spojení, až na to, že je to spojení vpodstatě jen jednostranné. Možná bude vjiném životě zMarii terapeutka nebo sociální pracovnice nebo tak něco.

Když zrovna pomáhá zákaznici zjistit, že knihu, kterou hledá, napsala Amy Hempel, která je super, Maria si uvědomuje, že vlastně neví, jestli bude vnoci spát doma, nebo jestli tam bude spát Steph, nebo co. Vduchu si poznamená, že musí Steph zavolat.

Celý den na to ale zapomíná. Jak se začne připozdívat, chce se jí prostě vrátit se domů, ale není jí jasný, jestli může. Všichni odcházejí, aby se opili vbaru na ulici St. Mark, kde je pití za pár šupů, což je vždycky možnost, ale Maria je vyčerpaná amoc se jí do toho nechce. Stojí na chodníku před zavřeným knihkupectvím akonečně loví telefon ztašky, když na ni narazí Kieran.

Mý oči jsou zářivý kundy, skoro zakřičí. Amoje kunda zuřivý oko.

Je to takovej jejich přiblblej vtípek: Kieran zjistil, že má Maria ráda Kathy Acker, atak ji před ní začal neohrabaně imitovat. Maria na to normálně reaguje vlastními špatnými imitacemi Jamese Joyce, do kterýho je blázen zase Kieran. Měla by říct: Ano, říkám, Možná, Je to jedno, Ano, Jistě, Vpořádku, Ano, Je to jedno, Jistě, ale zrovna teď se jí sním vůbec nechce mluvit. Tak jako tak je to blbost. Měl by být tenhle tvrďáckej „konec genderu“ punkovej genderqueer radikál, ale ne, že by se James Joyce kdy snažil podrývat autoritu patriarchátu. Kieran je schopný vykládat otom, že jo, Joyce se patriarchát snažil oslabit, ale ve skutečnosti to tak není, James Joyce byl patriarchální zmrd auctívání mrtvých bílých mužů je jednou zfunkcí patriarchátu. Ale na tuhle konverzaci teď Maria kašle. Ignoruje ho. Možná neví, že jí Steph řekla, že spolu spí? Obtočí si svůj těžký řetěz od kola kolem pasu, zamkne ho, vyleze do sedla avyjede na ulici. Zamíří směrem pryč od domova, ke středu Manhattanu.

Je jasný, že nemůžeš celou noc jezdit na kole, aniž bys zamířila domů, budeš unavená aznuděná aráno se samozřejmě jde do práce, ale Maria se rozhodne na chvíli projet. Jedna výhoda jízdy na kole je vtom, že telefon má vtašce, což znamená, že pokud jí Steph bude volat, neuslyší ho. Tak trochu si uvědomuje, že ze sebe tímhle dělá toho špatnýho. Že se chová jako svině. Je to jedno, ano, jistě, vpořádku, ano, je to jedno, jistě, koho to zajímá.

Míří do centra. Noční jízda na kole je po většině Manhattanu naprosto skvělá, ale cesta přes centrum je hrozná dvacet čtyři hodin denně. Projet tudy je prakticky nemožný, pokud se nesnažíš odřít se oněčí nárazník, na což ona občas mívá náladu. Takovou náladu možná vlastně zrovna má. Dokonce iteď, vneděli večer, je to tu celkem drsný. Jsou to samý kopce acesta bývá zatarasená kamiony, autobusy ataxíky, takže na kole musíš kličkovat přímo mezi autama. To je nejvíc super, proplítání se mezi autama. Šlape do kopce arozbolí ji nohy. Natáhne ruku abouchne do postranního zrcátka taxíku. Mohl by to být začátek celonoční odysey, jako ve Spalující touze nebo tak, ale kopec je hned zase za ní, její kolo se chvíli řítí dolů apak už Maria šlape do dalšího vršku. Nohy začínají protestovat, takže zastaví na chodníku. Film je vlastně celkem dobrý nápad.

Je to vzrušující pocit, když jsi natolik zvyklá, že nemůžeš usnout, že se předem rozhodneš, že spát vůbec nebudeš. Bude ti ztoho fakt nanic, až se nakonec pořádně vyčerpáš – což se stane až neromanticky brzo – ale právě vtomhle okamžiku je Maria nadšená. Vede kolo dva bloky – jen kousek od chodníku, po ulici, aby si pro sebe mohla sebestředně uzurpovat půlku jízdního pruhu azavazet autům – až ke kinu, kde dávají film, ve kterém figuruje nějaká příšera. Koupí si lístek, skoro vejde dovnitř, ale ještě předtím dostane ten nejlepší nápad na světě, otočí se, najde večerku, koupí si litrovku piva, nacpe si ji do tašky ajde do kina.

Litrovky už ve skutečnosti pít nemůže. Její žalostný devětadvacetiletý babský bříško je nezvládá. Ale cílem je pivo do kina propašovat, ne ho tam vypít.

Maria sedí uprostřed, tři řady od plátna. Vsále jsou tak maximálně další dva diváci, protože vneděli večer se nikdo na filmy spříšerami dívat nechodí. Už vtomhle kině předtím byla. Viděla tu nějakej jinej hloupej film, snějakou jinou hloupou příšerou, kdysi, když byla zrovna taky emocionálně rozrušená achtěla si od normálního života dát něco jako pauzu. Tenkrát to bylo matiné aona se potom rozhodla vplížit se ještě do jinýho sálu apodívat se na jiný film, ale pak zpanikařila autekla, když zahlídla uvaděče. Ten stereotyp otom, jak jsou trans lidi divocí akriminální aodvážní ajak se vymykají pravidlům abudí vobyvatelích měst odvahu osvobodit se od dusivých pout konformity? Ten stereotyp je odrag queens. Maria je trans aje tak mírná, že by se mohla vypařit.

Ale litrovku chlastu do kina pronese, to zase jo.

Film je nakonec celkem blbej, ale když jdeš na film opříšerách, hloupost čekáš. Je tam spousta výbuchů, monstrum je nechutný azápletka vypadá takhle: patnáct minut se seznamuješ spostavama aříkáš si: Jak já ty zbohatlíky nesnáším! Kéž by je zabila nějaká příšera.

Apak si ta příšera hodinu apatnáct minut dává na čas sjejich mordováním.

Je to otravný, předvídatelný klišé, ale Maria spříšerou vždycky sympatizuje. Kdyby sis sní otom ale chtěla popovídat anaznačila jí, že pro to existují dost zjevný důvody, tak by se namíchla. Tenhle druh postřehů ji nezajímá.

Napadá ji, že nejspíš všechno nenávidí. Začne se hádat sama se sebou. Věci, který nemá nerada: trans ženy, které právě zjistily, že budou muset podstoupit tranzici, ale nevědí, jak na to, takže jsou super nervózní, ale taky se jim trochu ulevilo.

Nemá nerada ani štěňata.

Table of Contents

ČÁST 1 - Konec října

1.

2.

3.

4.

5.

6.