Murtagh

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.fragment.sk

www.albatrosmedia.sk

Christopher Paolini

Murtagh– e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

MURTAGH

Christopher Paolini: Murtagh

Text copyright © 2023 by Christopher Paolini

Map art and interior illustrations copyright © 2006, 2023 by Christopher Paolini

This edition published by arrangement with Random House Children’s Books,
a division of Penguin Random House LLC.

All rights reserved including the right of reproduction
in whole or in part in any form.

Cover illustrations © Adrián Macho, 2024

Translation © Denisa Jahičová, 2024

Slovak edition © Albatros Media Slovakia, s. r. o., 2024

E-book konverzia © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2024

Všetky práva sú vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie sa nesmie kopírovať
a rozmnožovať za účelom rozširovania v akejkoľvek forme
alebo akýmkoľvek spôsobom bez písomného súhlasu vydavateľa.

Vyťažovanie textu a dát z tejto publikácie v zmysle čl. 4
smernice 2019/790 EU je zakázané.

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-4289-4

ISBN e-knihy 978-80-566-4272-6 (1. zverejnenie, 2022) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-566-4273-3 (1. zverejnenie, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-566-4274-0 (1. zverejnenie, 2022) (mobi)

Ako vždy túto knihu venujem svojej rodine.

A tým, ktorí stoja vonku a pozerajú dnu.

Obsah

Prológ

PRVÁ ČASŤ: CEUNON

I. Maddentide

II. Bohatá hostina

III. Vidlička a čepeľ

IV. Rozhodnutie

V. Let draka

DRUHÁ ČASŤ: GIL’EAD

I. Nepriateľské územie 93

II. Otázky pre mačkolačicu 108

III. Prízraky mohyly

IV. Rybie rozprávky

V. Muckmaw

VI. Smútok a drina

VII. Skúška sily

VIII. Masky

IX. Uniformy

X. Opatrne a potichu

XI. Kamenné dvere

XII. Cesty do temnoty

XIII. Stretnutie s mačkolačicou

XIV. Súboj dôvtipu

XV. Konfúzna schránka

XVI. Následky

XVII. Vyhnanstvo

TRETIA ČASŤ: NAL GORGOTH

I. Dedina

II. Bachel

III. Veža z kremeňa

IV. Sny a znamenia

V. Opisy viery

VI. Dvor vrán

VII. Kly a čepele

VIII. Matkino milosrdenstvo

IX. Bod zlomu

X. Prevrat

XI. Očakávanie

XII. Studňa snov

XIII. Nočná mora

XIV. Uvek

XV. Mučenie

XVI. Bdelé sny

XVII. Fragmenty

XVIII. Bezchybný

XIX. Voľba

XX. Qazhqargla

XXI. Otázka viery

XXII. Čierny dym

XXIII. Oheň a vietor

XXIV. Grieve

ŠTVRTÁ ČASŤ: OTH ORUM

I. Temné tvory

II. Sloboda z Utrpenia

III. Sám sebou

IV. Islingr

PIATA ČASŤ: STRETNUTIE

I. Prijatie

Jazykový sprievodca

Doslov a poďakovanie

WORLD OF ERAGON

PROLÓG

Hľa, krajina Alagaëzia, rozľahlá a zelená, plná tajomstiev. Tu okrem iného stoja hory, ktoré sa dotýkajú hviezd, lesy bezodné ako oceán a pusté spálené púšte. Nájdete tu rôzne národy a bytosti od odolných ľudí cez dlhovekých elfov až po trpaslíkov žijúcich v hlbokých obydliach či bojový ľud urgalov. A predovšetkým drakov – bystrých, majestátnych a desivých v ich dávnej sláve.

V minulom storočí vládol tyranský kráľ Galbatorix nad väčšinou územia, ktoré bolo osídlené ľuďmi, a bol postrachom aj pre ostatné rasy. Svojou vôľou drakov zlomil a ich počet sa tak značne zmenšil, až ich napokon zostalo len pár.

Statoční ľudia, ktorí sa Galbatorixovi postavili, utiekli do vnútrozemia a začali sa nazývať Vardenmi. Žili len s malou nádejou na víťazstvo, až kým sa pre obyčajného mládenca Eragona nevyliahla dračica Zafira.

Spoločne – a pod múdrym vedením vládkyne Nasuady – pochodovali proti Galbatorixovej ríši.

Dnes je kráľ mŕtvy, vojna o jeho zvrhnutie sa skončila a nadišiel čas obnovy.

No aj počas obdobia mieru v krajine ožili tiene, na okrajoch Alagaëzie sa šepká o zvláštnych udalostiach a jeden muž sa snaží spoznať pravdu…

Udržať sa uprostred búrky,

rozštiepiť či zomknúť sa,

alebo sa zmocniť zástavy?

To je otázka, ktorá trápi

aj tú najjasnejšiu myseľ.

Háj osík vyrastie rovnako vysoký

a silný ako osamelý dub.

Česť žiada, povinnosť núti,

láska sa zalieča,

ale ľudská podstata nalieha.

Quandaries 14 – 20

Atten Červený

CEUNON

I. KAPITOLA

MADDENTIDE

Pôjdeš sám?

Murtagh sa na Tŕňa spýtavo pozrel. Červený drak sedel vedľa neho prikrčený na skalnatom kopci, kde pristáli. V miznúcom súmraku bol jas dračích šupín tlmený, podobne ako uhlie v ohni, ktoré čaká na závan vetra, aby ho opäť rozžiaril.

„Chceš ísť so mnou?“

Vlčí úsmev roztvoril Tŕňovi čeľuste a odhalil rady ostrých bielych zubov, z ktorých bol každý dlhý ako dýka. Prečo nie? Už sa nás predsa boja. Len nech kričia a utekajú, keď prídeme.

Myšlienky draka zarezonovali Murtaghovi v mysli ako zvon. Pokrútil hlavou, keď si odopínal Zar’rok.

„Presne to by si chcel, však?“

Tŕň široko roztvoril čeľuste a rozstrapkaným jazykom si prešiel po papuli. Možno.

Murtagh si vedel predstaviť, ako drak kráča po úzkych uličkách, šupinatými plecami škriabe boky budov, láme trámy, okenice a rímsy, zatiaľ čo ľudia pred ním utekajú. Vedel, ako by sa to skončilo. Ohňom, krvou a ničivým cyklom skazy.

„Myslím, že bude najlepšie, ak ma tu počkáš.“

Tŕň zamával zamatovými krídlami a prenikavo zakašlal.

Bol to jeho typ smiechu. Možno by si mal použiť mágiu a zmeniť farbu mojich šupín, aby sme mohli predstierať, že sme Eragon a Zafira. Nebola by to zábava?

Murtagh si odfrkol, keď položil Zar’rok na trs suchej trávy. Prekvapilo ho, keď zistil, že Tŕň má britký zmysel pre humor. Nevšimol si to, keď sa spojili, čiastočne pre Tŕňov nízky vek a čiastočne vinou… momentálnych okolností.

Na chvíľu sa zachmúril.

Nie? Ale ak zmeníš názor…

„Budeš prvý, kto sa to dozvie.“

Hm. Tŕň špičkou nosa štuchol do meča. Chcel by som, aby si si vzal svoj tesák. Svoj pazúr. Svoje naostrené trápenie.

Murtagh vedel, že Tŕň je nervózny. Vždy bol, keď odišiel, hoci len na krátky čas. „Neboj sa. Budem v poriadku.“

Z drakových rozšírených nozdier stúpal obláčik bledého dymu. Neverím tomu zbabelému podvodníkovi.

„Ja neverím nikomu. Okrem teba.“

A jej.

Murtagh zaváhal, keď podišiel k jednej zo sedlových brašien, ktoré viseli na Tŕňovom boku. V mysli sa mu mihol obraz Nasuadiných mandľových očí. Jej lícne kosti. Zuby. Časti a kúsky, ktoré nedokázali vystihnúť celok. Spomienka na jej vôňu, sprevádzaná túžbou a smútkom, bolestná neprítomnosť toho, čo mohlo byť a čo stratil.

„Áno.“ Tŕňovi by nedokázal klamať, aj keby chcel. Boli príliš úzko prepojení.

Drak rozhovor láskavo vrátil na bezpečnejšiu pôdu. Myslíš si, že Sarros zavetril niečo zaujímavé?

„Bolo by lepšie, keby nie.“ Murtagh vyhrabal zo sedlovej brašny klbko hnedého špagátu.

A ak áno? Letíme smerom k búrke alebo od nej?

Na Murtaghových perách sa objavil jemný úsmev. „To závisí od toho, aká silná je tá búrka.“

To nemusí byť jasné. Vietor môže klamať.

Odmeral dĺžku špagátu. „V tom prípade budeme pokračovať v snorení, až kým to jasné bude.“

Hm. Za predpokladu, že budeme môcť zmeniť smer, pokiaľ to bude potrebné.

„Dúfajme.“

Tŕňovo bližšie oko – hlboký rubín, z ktorého vyžarovalo intenzívne svetlo – zotrvalo na Murtaghovi, keď odstrihol špagát a priviazal záštitu Zar’roku k opasku a pošve, aby sa karmínový meč nemohol uvoľniť. Potom ho umiestnil do brašny, kde bol bezpečne ukrytý, a postavil sa pred Tŕňa.

„Vrátim sa pred úsvitom.“

Drak sa prikrčil na zadných nohách, akoby sa pripravoval na úder. Zahnutými pazúrmi prehrabával zem ako veľká mačka, ktorá dupe po prikrývke, a medzi nimi mu praskali malé kamienky. Z jeho hrude sa ozvalo tiché zamrmlanie, ktoré takmer pripomínalo kňučanie.

Murtagh položil ruku na Tŕňovo vrúbkované čelo a snažil sa v ňom vyvolať pocit pokoja a sebadôvery. Hlboko v jeho mysli cítil temné akordy úzkosti.

„Budem v poriadku.“

Ak ma budeš potrebovať…

„Prídeš. Viem.“

Tŕň zohol krk a jeho pazúry sa zastavili. Murtagh v jeho mysli pocítil pevné, aj keď krehké rozhodnutie.

Rozumeli si.

„Buď opatrný. Dávaj si pozor na každého, kto by sa k tebe mohol pokúsiť dostať.“

Z Tŕňovej hrude vyšlo ďalšie vrčanie, z ktorého vibrovali kosti.

Murtagh si pretiahol kapucňu plášťa cez hlavu a vydal sa dolu kopcom po ceste pomedzi ostré osamelé skaly a zhluky pichľavých krov.

Keď sa obzrel, uvidel Tŕňa, ktorý sa naďalej krčil na vrchole kopca a pozoroval ho privretými očami.

Muž s drakom nebol nikdy skutočne sám.

Tak uvažoval Murtagh, keď zamieril na západ dlhým voľným krokom. Bez ohľadu na to, akí boli odlišní, časť z nich bola vždy prepojená, aj keď im vzdialenosť bránila v počúvaní myšlienok alebo cítení emócií. Spojila ich najstaršia mágia, ktorej sa nikdy nevzdajú, až kým jeden z nich nezomrie.

Mágia však nebola ich jediným putom. Spoločné skúsenosti – útrapy, duševné útoky, mučenie – boli intenzívne a ojedinelé, že podľa neho nemohol nikto skutočne pochopiť, čo prežili. V tom vedomí bola istá útecha. Kamkoľvek by šiel a čokoľvek urobil, Tŕň by vždy stál pri ňom. Ba čo viac, rozumel by mu. Občas by možno nesúhlasil, ale aj napriek tomu by prejavil empatiu a súcit. A to isté platilo aj naopak.

Bol s tým spojený aj pocit obmedzenia. Nikdy nemohli uniknúť jeden druhému. Nie celkom. Murtaghovi to však neprekážalo. Nechcel byť sám.

Krajina sa pod ním zvažovala, až po niekoľkých míľach dorazil k zálivu Fundor. Tam, na brehu vody, ležalo mesto Ceunon: zhluk budov s hrubými múrmi, ktoré sa krčili v temnom šere občas pretrhnutom príležitostnou lampou alebo sviečkou – teplými drahokamami, ktoré sa vzpierali rozrastajúcej sa noci. Popri kamenných prístaviskách plávali rady rybárskych člnov so zvinutými plachtami a s nimi aj tri morské plavidlá s vysokými sťažňami a so širokými trupmi, lode schopné prežiť plavbu okolo severného cípu polostrova, ktorý oddeľoval záliv od otvoreného oceánu.

Na druhej strane zálivu sa týčili Dračie hory so zúbkovanými hrebeňmi vystupujúcimi spoza temného oparu. Slaná voda medzi nimi vyzerala hlboká, studená a nepriateľská.

Sivé oblaky ležali nízko nad zálivom aj nad zemou a tlmené ticho zjemňovalo zvuk Murtaghových krokov.

Chladný dotyk na ruke ho prinútil zdvihnúť zrak.

Padali husté snehové vločky: prvý sneh v roku. Otvoril ústa a jednu z nich zachytil na jazyku; rozplynula sa ako príjemná spomienka, prchavá a nepodstatná.

Dokonca aj takto ďaleko na severe bolo na sneh nezvyčajne skoro. Prešli dva dni od Maddentide, čiže jesenného presunu bergenhedov, striebristých rýb s tvrdými šupinami, do zálivu. Húfy boli také veľké a husté, až sa po nich dalo takmer chodiť. Murtagh počul, že sa ryby zvyknú vo vrcholnej chvíli vrhať na paluby člnov, dohnané k šialenstvu intenzitou trenia.

Mal pocit, že z toho plynie ponaučenie.

Sneh zvyčajne napadol až mesiac alebo dva po Maddentide. Ak začalo snežiť skôr, znamenalo to, že bude nasledovať treskúca a krutá zima. Napriek tomu si užíval jemné vločky a chladný vzduch. Bola to ideálna teplota na chôdzu, beh alebo boj. Nebolo nič horšie ako bojovať o život v takej horúčave, až mal človek pocit, že omdlie.

Pulz sa mu zrýchlil, odhodil kapucňu a dal sa do svižného klusu. Cítil potrebu pohybovať sa rýchlejšie. Bežal po rovinách, ktoré obklopovali Ceunon, a udržiaval stabilné tempo. Míňal potoky a porasty, kamenné ploty a jačmenné i ražné polia, ktoré boli zrelé na zber. Nikto si ho nevšimol okrem psa pri bráne statku, ktorý na neho slabo zaskučal.

Aj tebe, pomyslel si.

Jeho spojenie s Tŕňom počas behu zoslablo, ale nikdy nezmizlo, čo bolo útechou. Keď boli od seba, bol rovnako nervózny ako on, hoci sa ten pocit snažil skryť. Nechcel, aby sa drak ešte viac strachoval.

Murtagh by bol radšej, keby boli pristáli bližšie k Ceunonu. Ak bude potrebovať pomoc, každá sekunda bude dôležitá. Riziko, že Tŕňa niekto zbadá, však bolo priveľké. Najlepšie bolo udržať si odstup a vyhnúť sa potenciálnej konfrontácii s miestnymi silami.

Murtagh si ponaťahoval krk. Po tom, čo väčšinu dňa strávil na dračom chrbte, bolo príjemné stáť na nohách – s pľúcami plnými čistého a sviežeho vzduchu, s rýchlym pravidelným pulzom. Kolená a boky ho trocha pobolievali. Nemal síce krivé nohy ako mnohí jazdci z Galbatorixovej armády, ale keby aj naďalej trávil väčšinu času na Tŕňovom chrbte, mohlo by k tomu postupne dôjsť. Bolo to pre Dračích jazdcov nevyhnutné?

Na perách sa mu objavil slabý úsmev.

Predstava vychýrených Jazdcov – najmä tých elfských – s krivými nohami starých ostrieľaných kopijníkov, ho pobavila. Pochyboval, že to bola pravda. Jazdci pravdepodobne vedeli, ako zmierniť účinky dlhého sedenia v sedle. Napokon, pokiaľ bol drak veľký, nedalo sa na ňom sedieť ako na koni. Taký bol Šruikan, Galbatorixov mohutný čierny drak. Namiesto sedla mu kráľ na hrboľ medzi obrovskými plecami upevnil malý stan.

Murtagh sa zachvel a zastavil sa pri strome, ktorý kedysi zasiahol blesk. Náhly chlad mu zaplavil ruky a nohy. Zhlboka sa nadýchol. A opäť. Galbatorix bol mŕtvy. Šruikan bol mŕtvy. Nemali nad ním kontrolu ani nad nikým, kto bol nažive.

„Sme voľní,“ zašepkal.

Z Tŕňa zacítil upokojujúce teplo, podobné vzdialenému objatiu.

Natiahol si kapucňu späť na hlavu a pokračoval ďalej.

Keď dorazil na pobrežnú cestu južne od Ceunonu, zastal za neďalekým živým plotom a vystrčil ponadeň hlavu. S úľavou zistil, že cesta je prázdna.

Pretlačil sa cez živý plot a ponáhľal sa na sever, smerom k rozľahlému zrútenému mestu. Slabé svetlo, ktoré prenikalo pomedzi oblaky, už takmer zmizlo a on chcel byť v Ceunone, skôr než nastane úplná tma.

Hlboké koľaje vozov zbrázdili vychodenú cestu a pre hrudky kravského trusu musel meniť pruh každých pár krokov. Sneh sa hromadil na zemi v mäkkej tenkej vrstve, ktorá mu pripomínala ozdobnú čipku, akú dámy nosili na dôležité udalosti na dvore.

Spomalil, keď sa priblížil k vonkajším hradbám Ceunonu. Opevnenie bolo odolné, dobre postavené a takmer také vysoké ako v Teirme alebo Dras-Leone. Bloky čierneho kameňa s hrubým povrchom boli bez škár a múr mal v spodnej časti správny sklon, ktorý Murtagh schvaľoval.

Hoci na tom vôbec nezáležalo, ak mesto čelilo drakovi alebo Jazdcovi.

Po oboch stranách južnej brány Ceunonu sa o kopije opierala dvojica strážcov. Murtagh sa pozrel na cimburie a podsebitie. Na chodníku pozdĺž opevnenia nestáli žiadni lukostrelci. Nedbalosť.

Keď sa priblížil, strážcovia sa vystreli a Murtagh roztvoril plášť, aby im ukázal, že nie je ozbrojený.

Keď skrížili kopije, ozvalo sa cinknutie. „Kto je tam?“ spýtal sa muž naľavo. Jeho tvár pripomínala kvaku. Hrubý nos mal pokrytý pavučinou popraskaných cievok a pod pravým okom mal žltú modrinu.

„Len maddentideský cestovateľ,“ povedal Murtagh ľahkým tónom. „Prišiel som kúpiť údeného bergenheda pre svojho pána.“

Muž na pravej strane sa naňho podozrievavo pozrel. Zdalo sa, že mohol byť bratancom muža s nosom. „Naozaj? Odkiaľ pochádzaš, cestovateľ? A ako ťa volajú?“

„Tornak, syn Teretha, a pochádzam z Ilirey.“

Pri zmienke o hlavnom meste strážcovia trocha stuhli. Pozreli sa na seba, nosatý zakašlal a odpľul si na zem. Pľuvanec roztopil kúsok snehu. „To je veľmi dlhá cesta pešo, bez batoha a bez koňa len pre pár bušlov rýb.“

„To je pravda,“ súhlasil Murtagh, „môj kôň si včera večer zlomil nohu. Stupil do jazvečej diery, chudák.“

„Nechal si tam aj svoje sedlo?“ opýtal sa pomocník toho nosatého.

Murtagh pokrčil plecami. „Môj pán platí veľmi dobre, ale neplatí mi za to, aby som vláčil sedlo a brašny cez polovicu Alagaëzie, ak mi rozumiete.“

Strážcovia sa uškrnuli a nosatý povedal: „Áno. Rozumieme. Máš zabezpečené ubytovanie? Mincu za posteľ?“

„Mincí mám dostatok.“

Nosatý prikývol. „Dobre. Nechceme, aby na našich uliciach spali cudzinci. Ak ťa tam nájdeme, vyhodíme ťa. Ak zistíme, že robíš problémy, budeš musieť odísť. Od polnoci do štvrtej sú brány zatvorené a neotvoria sa nikomu inému, iba kráľovnej Nasuade.“

„Rozumiem,“ prikývol Murtagh.

Nosatý zavrčal a strážcovia narovnali kopije. Murtagh im úctivo prikývol, prešiel pomedzi nich a vstúpil do mesta.

Poškrabal sa na brade. Začiatkom roka si nechal narásť fúzy, aby mohol lepšie skryť svoju identitu. Mal pocit, že to funguje; dosiaľ ho nikto neoslovil. Pokožka pod nimi ho občas svrbela, ale nemienil čakať, kým budú také dlhé, aby zmäkli a stali sa poddajnými. Nemal rád neporiadok.

Zrezávanie fúzov dýkou bolo nepraktické a k mágii sa uchýliť nechcel, pretože ich tvarovanie len slovom a predstavou výsledku bolo veľmi nepredvídateľné. Okrem toho neveril, že kúzlo odstráni len chlpy, a nie kožu, a pri ručnom vykonávaní tejto činnosti cítil uspokojenie z remesla.

Od drotára pri Narde si kúpil železné nožnice. Fungovali dobre, pokiaľ ich udržiaval ostré, naolejované a bez hrdze. Napriek tomu mal s údržbou fúzov takmer rovnaký problém ako s holením.

Možno sa ich po odchode z Ceunonu zbaví.

Hlavná ulica vyzerala ako pás blata, ktorý bol dvakrát taký široký ako južná cesta. Budovy boli hrazdené, krokvové konštrukcie mali prekrývané obloženie medzi drevenými trámami. Samotné trámy boli natreté načierno smrekovým dechtom, ktorý ich chránil pred soľou zo zálivu, a mnohé boli zdobené rezbami morských hadov, vtákov a svartlingov. Železné veterníky nečinne sedeli na každej strmej šindľovej streche a vrch väčšiny domov zdobila vyrezávaná dračia hlava.

Murtagh sa prinútil prestať škrabať.

Vedel by odrecitovať celú históriu mesta od jeho založenia až po súčasnosť. Vedel, že rezbárske práce boli urobené v štýle bežne nazývanom kysk, ktorý vynašiel nejaký anonymný remeselník pred viac ako storočím. Že čierny kameň na vonkajších múroch pochádza z lomu ani nie dve desiatky míľ na severovýchod. A že dobrí ľudia z Ceunonu mali smrteľný strach z elfského lesa Du Weldenvarden a robili všetko preto, aby sa čierne borovice nezačali rozrastať na ich poliach. Vedel toho ešte oveľa viac.

Lenže aký to malo zmysel? Dostal to najlepšie vzdelanie v krajine, a predsa sa jeho momentálny život niesol v znamení drsného cestovania, kde bystrosť sluchu a rýchlosť rúk znamenali viac než akékoľvek vedomosti. Okrem toho rozumieť a vedieť s tým naložiť boli dve veľmi odlišné veci. Videl to pri Galbatorixovi. Kráľ vedel viac ako väčšina ľudí – dokonca viac ako niektorí z najstarších elfov alebo drakov –, ale jeho vedomosti nakoniec nepriniesli nijakú múdrosť.

V uliciach bolo málo ľudí. Bolo neskoro, dni po Maddentide boli plné hodovania a väčšina obyvateľov bola vnútri, kde oslavovala ďalšiu úspešnú úrodu bergenhedov.

Po ceste sa potácala trojica robotníkov. Páchli lacným pivom a rybami. Murtagh spomalil a trojica sa od neho vzdialila. Keď zabočili za roh, hlavná ulica opäť stíchla. Ďalšieho človeka nevidel, až kým neprešiel cez mestské trhové námestie, kde z dverí skladu vybehli dvaja obchodníci, ktorí sa nahlas hádali. Na námestie ich nasledoval nízky bradatý muž, ktorého hlas znel najsilnejšie zo všetkých.

Trpaslík! Murtagh sklonil hlavu. Od smrti Galbatorixa a pádu Kráľovstva pred vyše rokom bolo čoraz bežnejšie vídať trpaslíkov v krajinách osídlených ľuďmi. Väčšinou šlo o obchodníkov, ktorí predávali kamene, kovy a zbrane, no stretol aj takých, čo pracovali ako ozbrojení strážcovia (ich bojová zdatnosť by sa jednoducho nemala podceňovať). Murtagh rozmýšľal, koľkí z nich pôsobili ako donášači pre svojho kráľa Orika, ktorý sedel na mramorovom tróne v Tronjheime.

Zdalo sa, akoby sa trpaslík pozeral jeho smerom; Murtagh sa mierne zatackal ako ďalší opilec na ceste domov z osláv Maddentide.

Trik zabral a trpaslík obrátil pozornosť na hašteriacich sa obchodníkov.

Murtagh sa ponáhľal ďalej. Zvýšený počet trpaslíkov im s Tŕňom ešte viac sťažil cestovanie. Nemal nič proti nim ako rase alebo kultúre – ich architektonické diela boli úžasné a Orika mal celkom rád. Prechovávali však k nemu hlbokú a trvalú nenávisť za to, že zabil kráľa Hrothgara, Orikovho predchodcu… a strýka. A trpaslíci boli známi tým, ako vytrvalo sa držali svojej zášti.

Dokázal by niekedy odprosiť Orika, jeho klan a celkovo trpaslíkov? Ak aj áno, o spôsobe zatiaľ nepremýšľal.

Bohužiaľ, trpaslíci neboli jediní, s kým sa dostal do rozporu. Elfovia voči nemu a Tŕňovi prechovávajú podobnú nevraživosť pre úlohu, ktorú zohrali pri vražde Oromisa a Glaedra, posledného Jazdca a draka, ktorí prežili pád Jazdcov pred Galbatorixovým nástupom na trón.

Nemohol im to vyčítať.

Ani prostí ľudia ich nemali radi, pretože vo všeobecnosti sa verilo, že počas vojny zapredali Vardenov Galbatorixovi. Zradcovia si vyslúžili pohŕdanie od oboch strán, a to oprávnene – ani Murtagh nepociťoval súcit k ľuďom, ktorí zákerne porušovali prísahy. Taký bol aj jeho otec – napriek tomu nebolo ľahké, ak vás za zradcu označili nespravodlivo.

Neexistuje pre nás žiadny bezpečný prístav, pomyslel si Murtagh. Na perách sa mu zjavil prísny úsmev. Taký bol celý jeho život. Prečo by to teraz malo byť inak?

Zápach rýb, morských rias a soli zosilnel, keď kráčal cez prístav popri radoch stojanov na sušenie, ktoré stáli vedľa seba.

Zdvihol zrak. Do polnoci zostávali ešte tri alebo štyri hodiny. Mal dosť času na uzatvorenie obchodu a na odchod z Ceunonu. Po takom dlhom čase strávenom vonku, v drsných končinách krajiny, bola blízkosť budov nepríjemne obmedzujúca. V tom sa stále viac a viac podobal na Tŕňa.

V diaľke sa ozvala hudba a hlasy. Murtagh uvidel meštiansky dom, ktorý bol jeho cieľom: hostinec Bohatá hostina. Nízka budova s tmavými trámami mala na prednej stene zasadené krištáľové okná – vzácny luxus v tejto časti sveta. Odlesky žltého svetla sa pohybovali po dlažobných kockách na ulici: pozývali ľudí, aby vošli dnu, oddýchli si a rozveselili sa.

Sarros vybral miesto ich ďalšieho stretnutia a to v Murtaghovi vzbudilo ostražitosť. Napriek tomu sa zdalo, že Bohatá hostina je neškodné miesto – len ďalší schátraný, zle riadený podnik ako mnoho iných. Odhliadnuc od krištáľových okien to mohol byť meštiansky dom v ktoromkoľvek prímorskom meste alebo dedine po celej krajine. Murtagh sa však už dávno naučil, že vzhľadu sa často nedá veriť.

Obrnil sa proti hluku, podišiel k domu a otvoril dvere.

II. KAPITOLA

BOHATÁ HOSTINA

Hostinec bol teplý, útulný a dobre udržiavaný. Podlahu pokrývala čerstvo pokosená sitina, stoly boli poutierané a súdky, fľaše a hrnčeky za nalešteným barom boli usporiadané do štýlových radov. Praskajúci oheň z kamenného kozuba bez sadzí zohrieval veľkú miestnosť a muž s kozou briadkou a s extravagantnými rukávmi do zvona brnkal pri ohni na lutne. Pre hluk, ktorý vládol v preplnenej miestnosti, bolo ťažké rozoznať, čo spieva. Obdobie Maddentide sa skončilo a obyvatelia Ceunonu z toho mali radosť.

Krčmár bol nízky plešatý muž so špinavou zásterou a spoteným čelom. Behal od stola k stolu, roznášal nápoje a taniere s údenými sleďmi. Nie s údenými bergenhedmi, všimol si Murtagh. Museli zjesť dosť na celý rok.

Striasol snehovú pokrývku z plášťa a presunul sa k voľnému stolu pri ohni. Keď si sadol, hostinský k nemu pribehol a povedal: „Sigling Orefsson, k vašim službám, pán…“

„Tornak, syn Teretha.“

Sigling si utrel ruky do zástery. „Je mi cťou. Čo si dáte?“

„Niečo teplé z vašej kuchyne. Zjedol by som aj klince.“ Murtagh nehodlal premeškať príležitosť zjesť teplé jedlo, keď si ho pre zmenu nemusel uvariť sám.

„A na pitie?“

„Pohár piva. Nie príliš silného, ak sa dá.“ Murtagh vtlačil hostinskému do ruky tri medené mince.

Sigling vykročil k zadnej miestnosti. „Budem rýchly ako blesk, pán Tornak.“

Pán Tornak. Vždy sa zarazil, keď ho niekto tak oslovil. Dúfal, že by jeho starému učiteľovi bojového umenia neprekážalo, že používa jeho meno, vzhľadom na to, akú mal v súčasnosti povesť. Chcel si len uctiť Tornakovu pamiatku. Rovnako ako vtedy, keď tak pomenoval svojho koňa po tom, čo Tornak počas ich úteku z Urû’baenu zomrel…

Murtagh prižmúril oči. Nikdy sa nedozvedel, čo sa stalo s jeho koňom, keď Galbatorix zariadil, aby ho v Tronjheime prepadli a uniesli.

Poobzeral sa po miestnosti. Robotníci z prístavu, rybári a ďalší obyvatelia Ceunonu sa bujaro zabávali. Mnoho otcov sa vrátilo po týždňoch strávených na mori, aby oslávili odmenu za Maddentide. Vyzerali dostatočne priateľsky. Napriek tomu sa Murtagh uistil, že vie, kadiaľ vedie najkratšia cesta k prednému aj k zadnému vchodu.

Nikdy nezaškodí byť pripravený.

Sarrosa nikde nevidel, ale neznepokojovalo ho to. Obchodník vybral deň ich stretnutia a Murtagh vedel, že by si skôr odrezal ruku, než aby premárnil šancu dosať z Murtagha viac peňazí.

Dvojica robotníkov – murárov, ak mohol súdiť podľa kožených záster a hrubých, od malty zašpinených rúk – sa chystala sadnúť si na stoličky oproti Murtaghovi. Keď si ich odtiahli, povedal: „Prepáčte, ale čakám na priateľa.“ Čo najmilšie sa na nich usmial.

Jeden vyzeral, že sa chce hádať, no druhý pôsobil, akoby na Murtaghovej tvári uvidel niečo, čo sa mu nepáčilo. Potiahol kamaráta za ruku. „No tak, Herk. Kúpim ti pivo pri bare.“

„No dobre, dobre. Nechaj ma.“ Kamarát ho však aj naďalej ťahal za ruku, až kým ho nenasledoval k baru.

Murtagh sa trocha uvoľnil. Naozaj sa nechcel dostať do nezmyselnej bitky.

Vtom sa z ohlušujúceho kriku v miestnosti k nemu donieslo zreteľné: „Eragon…“

Stuhol a otočil sa na stoličke. Tam. Trubadúr s kozou briadkou, ktorý hral na lutne. Spočiatku bolo ťažké rozoznať slová piesne, ale Murtagh sústredene sledoval jeho pery a postupne mu dávali zmysel.

Trubadúr spieval:

„… do obávaného Urû’baenu.

Raduj sa! Raduj sa! Neohrozený Dračí jazdec letel bojovať,

oslobodiť našu zem od nebezpečenstva a strachu.

A tak mocný Eragon kráľovi čelil v boji krvavom,

v tom veľkom a hroznom zápase,

až s horiacou čepeľou a so svetlom oslepujúcim

zabil hrozného tyrana, tú nestarnúcu pohromu,

Galbatorixa, prekliatie drakov aj Jazdcov.“

Murtagh vykrútil pery a pocítil nutkanie hodiť do muža čižmu. Nielenže boli verše zle zložené aj zaspievané – žiadny bard by si netrúfol spievať na dvore tak neobratne zo strachu, že ho zbijú –, ale neboli ani pravdivé.

„Prehral by, keby nebolo mňa,“ zamrmlal a pomyslel na Eragona. Nikto okrem tých, čo boli na konci prítomní v Galbatorixovej trónnej sále, to nevedel a nikoho to nezaujímalo. On a Tŕň po kráľovej smrti opustili hlavné mesto a radšej sa stiahli do ústrania, len aby nemuseli znášať nepriateľstvo ignorantskej verejnosti.

Bola to správna voľba. Murtagh tomu stále veril. Znamenalo to však, že stratili možnosť brániť sa pred súdom všeobecnej mienky. A pokiaľ Eragon či Nasuada alebo kráľovná elfov Arya prehovorili na jeho a Tŕňovu obranu, aby vysvetlili úlohu, ktorú zohrali pri zničení Galbatorixa a Šruikana, k Murtaghovi sa to ešte nedostalo. Nedokázal to stráviť. Možno pravda potrebuje viac času, aby sa rozšírila medzi obyčajných ľudí. Alebo sa Eragon, Nasuada a Arya uspokojili s tým, že dovolili, aby si svet o ňom myslel to najhoršie. Použili ho ako vhodného obetného baránka, monštrum v tme, ktorého sa ľudia môžu báť, a oni tak majú voľnú ruku, aby vládli, ako chcú…

Pri tej myšlienke sa mu obrátil žalúdok.

Tak či onak, čo sa týkalo väčšiny ľudí, Eragon bol najväčší hrdina, aký kedy žil, a nikto pred ním nemohol obstáť.

Murtagh si potichu odfrkol. To sotva. Ak sa však pieseň alebo príbeh stali obľúbenými, nedalo sa s nimi bojovať. Pravda sa tak často ohla do tej podoby, ktorá sa zdala správna. Aspoňže sa trubadúr neobťažoval opísať Eragonov údajný triumf nad Murtaghom a Tŕňom. V tom prípade by doňho naozaj hodil čižmu.

„Nech sa páči, pán Tornak!“ oznámil Sigling, keď Murtaghovi strčil pod nos tanier a krígeľ. „Ak budete ešte niečo potrebovať, zakričte na mňa a ja pribehnem.“

Skôr ako sa mu stihol poďakovať, hostinský odbehol, aby sa postaral o ďalší stôl.

Murtagh si vzal vidličku z tepaného železa, ktorá ležala pri tanieri, a pustil sa do jedla. Pečená baranina a kvaka s polovicou čierneho ražného chleba. Skromné jedlo, ale chutilo lepšie než čokoľvek, čo si za posledné tri mesiace uvaril. A hoci bolo pivo na jeho žiadosť sotva silnejšie ako voda, aj to bolo v poriadku. Chcel si v Ceunone zachovať zdravý rozum.

Kým jedol a tanier držal na kolene, oprel sa na stoličke a nohy si natiahol ako pred táborovým ohňom.

Bolo zvláštne byť v spoločnosti toľkého množstva ľudí. Za posledných dvanásť mesiacov si zvykol byť s Tŕňom sám. Za zvukov vetra a vtákov. Loviť potravu a byť lovený. Rozprávať sa so strážcami a so Siglingom – dokonca aj s murármi – bolo ako snažiť sa hrať na zle naladenom nástroji.

Kúsok ražného chleba si namočil do šťavy z baraniny a strčil si ho do úst.

Dvere do hostinca sa otvorili a dnu vbehlo mladé dievča. Tmavé vlasy malo pekne upravené do stočených vrkočov, šaty malo vyšívané svetlými vzormi, ale vyzeralo, akoby len pred chvíľou plakalo.

Murtagh sledoval, ako sa pohybuje po veľkej miestnosti ľahko ako pierko. Prekĺzlo na koniec baru a Sigling mu niečo povedal. Keď ich Murtagh videl stáť vedľa seba, uvedomil si podobnosť. Dievča malo rovnaké ústa a bradu ako hostinský.

Po chvíli sa objavilo znova a nieslo tanier s chlebom, so syrom a s jablkom. Zdvihlo ho nad hlavu a s nacvičenou zručnosťou sa pohybovalo medzi preplnenými stolmi, až kým neprišlo pred veľký kamenný kozub. Bez opýtania si sadlo na stoličku oproti Murtaghovi.

Otvoril ústa a potom ich zavrel.

Dievča nemalo viac ako desať rokov. Alebo možno menej než šesť? Nikdy nevedel odhadnúť vek detí.

Odtrhlo si kúsok z chleba na tanieri a prežúvalo s odhodlanou dravosťou. Murtagh dievča zvedavo sledoval. Prešli roky, odkedy bol v prítomnosti nejakého dieťaťa, a zistil, že je ním zvláštne fascinovaný. Všetci takto začíname, pomyslel si. Takí mladí, takí čistí. Kedy sa všetko pokazí?

Dievča vyzeralo, akoby sa opäť malo rozplakať. Zahryzlo do jablka a nespokojne odfrklo, keď sa mu stopka zachytila v medzere medzi prednými zubami.

„Vyzeráš nahnevane,“ povedal Murtagh miernym tónom.

Dievčina sa zamračila, vytrhla stonku a hodila ju do ohňa. „Za všetko môže Hjordis!“ Mala rovnaký výrazný severský prízvuk ako jej otec.

Murtagh sa rozhliadol. Stále nevidel Sarrosa, a tak sa rozhodol, že je v poriadku trocha sa porozprávať. Ale opatrne. Slová môžu byť zradné ako pasca na medvede.

„Áno?“ Odložil vidličku a otočil sa na stoličke, aby sa na dievča lepšie pozrel. „Kto je Hjordis?“

„Je to Jarekova dcéra. Grófovho hlavného murára,“ povedalo dievča namosúrene.

Murtagh uvažoval, či hovorí o grófovi Tarrantovi, alebo elfovia dosadili na jeho miesto niekoho iného, keď dobyli mesto. S Tarrantom sa stretol pred rokmi na dvore. Bol to vysoký urastený muž, ktorý len zriedka povedal viac než pár slov naraz. Pôsobil ako slušný človek, ale každý, kto roky zostal v Galbatorixovej priazni, mal v srdci ľad a na rukách krv.

„Chápem. Je dôležitá?“

Dievčina pokrútila hlavou. „Myslí si, že je dôležitá.“

„Čím ťa nahnevala?“

„Všetkým!“ Poriadne si odhryzla z jablka a tvrdo a rýchlo prežúvala. Murtagh videl, ako sa strhla, keď si zahryzla do líca. Oči sa jej naplnili slzami a prehltla.

Murtagh ďalej popíjal pivo. „Veľmi zaujímavé.“ Zotrel si penu z fúzov. „Dobre, je to príbeh, ktorý by si mi chcela povedať? Možno sa budeš cítiť lepšie, keď sa o tom porozprávaš.“

Dievča sa naňho pozrelo a v jeho bledomodrých očiach sa zjavilo podozrenie. Murtagh si na chvíľu myslel, že vstane a odíde. Potom povedalo: „Ocko by nechcel, aby som vás obťažovala.“

„Mám čas. Čakám na svojho spoločníka, ktorý, bohužiaľ, má vo zvyku meškať. Ak sa chceš podeliť o svoje trápenie, potom ma, prosím, považuj za svoje oddané publikum.“

Ako hovoril, zistil, že sa vracia k jazyku a frázam, ktoré používal na dvore. Formálnosť bola bezpečnejšia a okrem toho ho bavilo rozprávať sa s dievčaťom, akoby to bola vznešená dáma.

Chodidlami kopala do nôh stoličky. „No… Rada by som vám to povedala, ale nemôžem, keďže nie sme priatelia.“

„Naozaj? A ako sa staneme priateľmi?“

„Musíte mi povedať svoje meno! Hlupáčik!“

Murtagh sa usmial. „Samozrejme. Aké hlúpe. Volám sa Tornak.“ Vystrel ruku.

„Essie, dcéra Siglinga.“

Dlaň a prsty mala prekvapivo hladké a malé oproti jeho, keď si potriasli ruky. Murtagh cítil, že musí byť nežný, akoby sa dotýkal jemného kvetu.

„Veľmi rád ťa spoznávam, Essie. Tak čo ťa trápi?“

Essie hľadela na nahryznuté jablko, ktoré držala v ruke. Vzdychla a položila ho späť na tanier. „Za všetko môže Hjordis.“

„To si už povedala.“

„Vždy je na mňa zlá a jej priatelia si ma doberajú.“

Murtagh sa na ňu vážne pozrel. „To vôbec nie je pekné.“

Pokrútila hlavou a oči sa jej rozžiarili pohoršením. „Nie! Myslím… niekedy ma aj sami dráždia, ale keď je tam Hjordis, je to naozaj zlé.“

„Stalo sa to aj dnes?“

„Áno. Viac-menej.“ Essie si odlomila kúsok syra a zahryzla doň, akoby bola mysľou niekde inde. Murtagh trpezlivo čakal. Rozhodol sa, že rovnako ako pri koňoch jemnosť bude účinnejšia než sila. Nakoniec Essie tichým hlasom povedala: „Pred žatvou začala byť Hjordis ku mne milšia. Pomyslela som si, že možno bude všetko lepšie. Dokonca ma pozvala k sebe domov.“ Essie mu venovala plachý pohľad. „Je to hneď pri hrade.“

„Pôsobivé.“ Začínal tomu rozumieť. Bohatší obchodníci sa vždy na šľachticov prilepili ako kliešte na psy. Závisť bola univerzálna ľudská vlastnosť (ale ani ostatné rasy neboli výnimkou).

Essie prikývla. „Dala mi jednu zo svojich stužiek, žltú, a povedala, že môžem prísť na jej oslavu Maddentide.“

„A prišla si?“

Opäť prikývla. „Bolo to dnes.“ Oči sa jej naplnili slzami a zúrivo zažmurkala, aby ich potlačila.

Zaskočený Murtagh vytiahol z vesty použitú vreckovku. Žil síce ako šelma v divočine, ale mal nejaké spôsoby. „No tak.“

Zaváhala. Potom sa jej po lícach spustili slzy, schmatla vreckovku a utrela si oči. „Ďakujem, pane.“

Murtagh sa znova slabo usmial. „Už je to dávno, čo ma niekto tak oslovil. Nemáš za čo. Predpokladám, že tá oslava nedopadla dobre…“

Essie sa zamračila a podala mu vreckovku naspäť, hoci sa stále zdalo, že je na pokraji plaču. „Oslava bola fajn. Hjordis však bola znova zlá a potom…“ zhlboka sa nadýchla, akoby hľadala odvahu pokračovať, „povedala, že ak neurobím, čo chce, povie svojmu otcovi, aby počas oslavy slnovratu nevyužíval náš hostinec.“ Pozrela na Murtagha, akoby chcela skontrolovať, či jej rozumie. „Všetci murári sem chodia piť a…“ začkala, „veľa pijú, a to znamená, že míňajú kopy medených mincí.“

Jej príbeh naplnil Murtagha množstvom nepríjemných spomienok na zlé zaobchádzanie, ktoré musel strpieť od starších detí, keď vyrastal na Galbatorixovom dvore. Predtým než sa naučil byť opatrný, predtým než ho Tornak naučil, ako sa má chrániť.

Vážne položil tanier na stôl a naklonil sa k Essie. „Čo chcela, aby si urobila?“

Essie sklopila pohľad a zablatenými topánkami udrela do stoličky. Potom opäť náhlivo prehovorila: „Chcela, aby som Cartha strčila do konského žľabu.“

„Carth je tvoj kamarát?“

Nešťastne prikývla. „Býva v lodenici. Jeho otec je rybár.“

Murtagh pocítil náhlu a intenzívnu nechuť k Hjordis. Na dvore poznal veľa ľudí, ktorí boli ako ona: zlých, malicherných, usilujúcich sa zlepšiť svoje postavenie tým, že strpčujú život ľuďom, ktorí sú pod ich úroveň.

„Takže jeho by na podobnú oslavu nepozvali.“

„Nie, ale Hjordis poslala svoju slúžku, aby ho priviedla…“ Essie naňho hľadela s divokým výrazom v očiach. „Nemala som na výber! Keby som ho tam nestrčila, povedala by otcovi, aby nechodil do nášho hostinca.“

„Chápem,“ prikývol Murtagh upokojujúco aj napriek narastajúcemu pocitu hnevu, nespravodlivosti a rozhorčenia. „Takže si tam svojho priateľa strčila. Ospravedlnila si sa mu?“

„Nie,“ povedala Essie a zvraštila tvár. „Ja… utiekla som. No všetci ma videli. Už sa so mnou nebude chcieť kamarátiť. Nikto sa so mnou nebude chcieť kamarátiť. Hjordis ma chcela iba okabátiť. Nenávidím ju.“ Chytila jablko a znova si z neho rýchlo odhryzla.

Keď sa jej chystal odpovedať, prešiel okolo nich Sigling, aby na stôl pri stene položil niekoľko krígľov. Uprel na Essie nesúhlasný pohľad. „Neobťažuje vás moja dcéra, pán Tornak? Má zlozvyk rušiť hostí, keď sa chcú najesť.“

„Vôbec nie,“ odvetil Murtagh s úsmevom. „Bol som pridlho na ceste a spoločnosť mi robilo len slnko a mesiac. Takýto rozhovor je presne to, čo potrebujem. Apropo,“ siahol do vrecúška pod opaskom a podal hostinskému dve strieborné mince, „mohli by ste sa postarať o to, aby vedľajšie stoly ostali prázdne? Očakávam spoločníka a musíme prediskutovať nejaké… ehm… záležitosti.“

Mince zmizli v Siglingovej zástere. „Samozrejme, pán Tornak,“ prikývol a znova znepokojene pozrel na Essie. Potom pokračoval v práci.

Dievča vyzeralo trocha rozpačito.

„Tak,“ povedal Murtagh a natiahol si nohy k ohňu. „Porozprávala si mi o svojom žiali, Essie, dcéra Siglinga. Bol to celý príbeh?“

„Áno, celý,“ riekla potichu.

Vzal vidličku z taniera a začal ju krútiť medzi prstami. Dievča ani nehleslo. „Veci nemôžu byť také zlé, ako si myslíš. Som si istý, že ak to svojmu kamarátovi vysvetlíš…“

„Nie,“ povedala rozhodne. „Nepochopí to. Už mi nebude veriť. Všetci ma budú nenávidieť.“

„Potom to možno nie sú tvoji ozajstní priatelia,“ ostro uzavrel Murtagh.

Pokrútila hlavou, až sa jej rozhojdali vrkoče. „Sú! Nerozumiete tomu!“ Netrpezlivo buchla päsťou do opierky stoličky. „Carth je… je veľmi dobrý. Všetci ho majú radi a teraz nebudú mať radi mňa. Nechápete to. Ste veľký a… starý.“

Murtagh zdvihol obočie. „Možno by ťa prekvapilo, čo všetko viem. Tak ťa nebudú mať radi. Čo s tým urobíš?“

„Utečiem,“ vyhŕkla. V momente, keď si uvedomila, čo povedala, spanikárila. „Nepovedzte to ockovi, prosím!“

Murtagh si odpil z piva a uhladil si fúzy, zatiaľ čo mu v hlave vírili myšlienky. Rozhovor sa zmenil zo zábavného na smrteľne vážny. Ak by povedal niečo nesprávne, mohol by poslať Essie na cestu, ktorú by neskôr oľutovala – a on by oľutoval, keby sa to nepokúsil zvrátiť.

Musím byť opatrný, pomyslel si. „A kam by si išla?“

„Na juh,“ vyhlásila Essie rozhodne. Očividne už o tejto otázke uvažovala. „Tam, kde je teplo. Zajtra odchádza karavan. Predák sem často chodí. Je milý. Môžem sa vykradnúť a ísť s nimi do Gil’eadu.“

Murtagh sa pohrával s vidličkou. „A potom?“

Dievča sa posadilo rovnejšie. „Chcem navštíviť Beorské hory a vidieť trpaslíkov! Vyrobili nám okná. No nie sú pekné?“ Ukázala na ne.

„Veľmi pekné.“

„Navštívili ste niekedy Beorské hory?“

„Áno,“ odvetil Murtagh. „Raz, dávno.“

Essie sa naňho pozrela s novým záujmom. „Naozaj? Sú také vysoké, ako všetci hovoria?“

„Také vysoké, že vrcholy ani nevidieť.“

Oprela sa v kresle a zdvihla hlavu k stropu, akoby si ten pohľad predstavovala. „To je úžasné.“

Odfrkol si. „Ak nepočítaš to, že na teba strieľajú šípmi, tak áno… Uvedomuješ si, Essie, dcéra Siglinga, že útek tvoje problémy nevyrieši?“

„Samozrejme, že to viem.“ Aké hlúpe, prečítal z jej tváre. „Lenže ak odídem, Hjordis ma už nebude otravovať.“

Absolútna istota v jej hlase Murtagha takmer rozosmiala. Svoje pobavenie zakryl tým, že z krígľa pil tak dlho, kým sa neupokojil. „Alebo – a toto je len návrh – namiesto úteku môžeš svoj problém skúsiť vyriešiť.“

„Nedá sa vyriešiť,“ povedala tvrdohlavo.

„A čo tvoji rodičia? Som si istý, že by si im veľmi chýbala. Naozaj im chceš takto ublížiť?“

Essie si prekrížila ruky. „Majú môjho brata, moju sestru a Olfu. Má len dva roky.“ Našpúlila pery. „Nebudem im chýbať.“

„O tom veľmi pochybujem,“ povedal Murtagh. „Okrem toho pozri sa, k čomu ťa Hjordis priviedla. Pomohla si chrániť váš hostinec. Keby tvoji rodičia rozumeli obeti, ktorú si priniesla, som si istý, že by boli veľmi hrdí.“

„Hm,“ zatiahla Essie. Nezdalo sa, že by ju to presvedčilo. „Bezo mňa by však žiadny problém nevznikol. Ja som problém. Ak odídem, všetko bude v poriadku.“ Vzala ohryzok a hodila ho do kozuba.

Hore komínom vyletel vír iskier a nad praskaním polien sa ozývalo syčanie vody, ktorá sa menila na paru.

Rukáv dievčaťa sa roztvoril a na jeho ľavom zápästí Murtagh uvidel skrútenú jazvu, červenú, vystúpenú a hrubú ako špagát. Pery sa mu odlepili od zubov a ležérnym tónom zatiahol: „Čo je to?“

„Čo?“ opýtala sa.

„Tam, na tvojej ruke.“

Essie sa pozrela dolu, líca a uši jej očerveneli. „Nič,“ zahundrala a zapla si manžety.

„Môžem?“ opýtal sa Murtagh láskavo, ako len vedel, a vystrel ruku.

Zaváhala, ale napokon prikývla a dovolila mu, aby ju chytil.

Odvrátila hlavu, keď jej jemne rozopol rukáv. Jazva sa jej plazila od zápästia až po lakeť. Dlhé a smutné svedectvo bolesti. Pohľad na ňu vlial Murtaghovi do žíl chladný oheň a na chrbte pocítil bolesť vlastného znamenia.

Vyhrnul Essie rukáv. „To… je veľmi pôsobivá jazva. Mala by si byť na ňu hrdá.“

Pozrela sa na neho a v očiach sa jej zjavil zmätok. „Prečo? Je škaredá a neznášam ju.“

Pery mu zvlnil slabý úsmev. „Pretože jazva znamená, že si prežila. Znamená, že si tvrdá a húževnatá. Znamená, že si žila. Jazva je niečo, čo treba obdivovať.“

„Mýlite sa,“ odvetila Essie. Ukázala na hrniec s namaľovanými zvončekmi na rímse. Od okraja hrnca sa k spodnej časti tiahla dlhá trhlina. „Znamená, že je človek zlomený.“

„Ach,“ zatiahol Murtagh jemne. „Vieš, niekedy, ak veľmi tvrdo pracuješ, môžeš to zmeniť, aby si bola silnejšia než predtým.“

Essie si prekrížila ruky a ľavú si schovala v podpazuší. „Hjordis a ostatní sa mi smejú,“ zahundrala. „Hovoria, že ruku mám červenú ako žeravý kutáč a že si preto nikdy nenájdem manžela.“

„A čo hovoria tvoji rodičia?“

Essie sa zaškerila. „Že na tom nezáleží. Ale to nie je pravda, však?“

Murtagh sklonil hlavu. „Nie, predpokladám, že nie je. Rodičia sa ťa však snažia ochrániť.“

„Lenže nemôžu,“ povedala nahnevane.

Nie, pravdepodobne nemôžu, pomyslel si a jeho nálada ešte viac potemnela.

Pozrela sa naňho a vyzerala, akoby sa na stoličke zmenšila. „Máte nejaké jazvy?“ spýtala sa neisto.

Unikol mu neveselý smiech. „Ó áno.“ Ukázal na malú bielu značku na brade, na medzeru v inak hustých fúzoch. „Táto má len pár mesiacov. Jeden môj priateľ mi ju urobil náhodou, keď sme sa hrali.“ Konček šupiny z Tŕňovho ľavého predkolenia sa zasekol Murtaghovi vo fúzoch a roztrhol mu kožu. Nebolo to síce vážne zranenie, ale veľmi bolelo a ešte viac krvácalo. Potom sa opýtal: „Čo sa ti stalo s rukou?“

Essie sa chytila okraja stola. „Bola to nehoda,“ zamrmlala. „Na ruku mi spadol hrniec s horúcou vodou.“

Murtagh prižmúril oči. „Len tak?“

Dievča prikývlo.

„Hm.“ Murtagh hľadel do ohňa na preskakujúce iskry a žeravé uhlíky. Neveril tomu. Nehody boli bežné, ale to, ako sa Essie správala, naznačovalo niečo horšie.

Zaťal zuby. Pocítil varovný pulz pod koreňom pravej spodnej stoličky. Bol ochotný tolerovať veľa nespravodlivosti, ale matka alebo otec, ktorí ubližujú svojmu dieťaťu, k tomu nepatrili.

Pozrel sa smerom k baru. Možno by sa mal porozprávať so Siglingom. Zastrašiť ho silou Dračieho jazdca.

Essie sa posunula. „Odkiaľ ste?“

„Zďaleka.“

„Z juhu?“

„Áno, z juhu.“

Znova kopla nohami do stoličky. „Aké to tam je?“

Murtagh sa pomaly nadýchol, zaklonil hlavu a pozrel sa do stropu. Oheň v jeho krvi stále horel. „Záleží, kam ideš. Sú horúce a studené miesta aj miesta, kde neprestáva fúkať vietor. Zdanlivo nekonečné lesy. Jaskyne v najhlbších častiach zeme a pláne plné obrovských stád jeleňov.“

„Sú tam aj príšery?“

„Samozrejme.“ Opätoval jej pohľad. „Všade sú príšery. Niektoré z nich dokonca vyzerajú ako ľudia… Sám som utiekol z domu, vieš?“

„Naozaj?“

Prikývol. „Bol som starší ako ty, ale áno. Utekal som, ale neušiel som tomu, pred čím som utekal… Počúvaj ma, Essie. Viem, že si myslíš, že odchodom sa všetko zlepší, ale…“

„Tu si, Tornak cestovateľ,“ ozval sa prefíkaný, dotieravý hlas, ktorý Murtagh okamžite spoznal. Sarros.

Obchodník prešiel pomedzi neďaleké stoly. Bol chudý a zhrbený, cez plecia mal prehodený zaplátaný plášť a pod ním skrýval otrhané šaty. Na prstoch sa mu trblietali prstene. Voňal mokrou srsťou a zakrádal sa znepokojujúco ako mačka.

Murtagh potlačil zahrešenie. Naozaj sa nemohol objaviť v nevhodnejšej chvíli. „Sarros. Čakal som na teba.“

„V týchto dňoch sú cesty nebezpečné.“ Sarros odtiahol prázdnu stoličku od stola, posunul ju, až kým nestála presne medzi Essie a Murtaghom, a posadil sa oproti nim.

Dievča sa ostražito otočilo na mieste.

Murtagh sa rozhliadol po miestnosti. Všimol si šiestich mužov, ktorí vošli do hostinca, keď nedával pozor. Boli to drsní chlapi, ale nie ako miestni rybári; mali na sebe kožušiny a kože a okolo pliec mali omotané plášte spôsobom, ktorý Murtaghovi prezrádzal, že skrývajú meče priviazané k opasku.

Sarrosovi strážcovia. Murtagha nahnevalo, že počas rozhovoru s Essie stratil prehľad o svojom okolí. Vedel, že urobil chybu. Nedostatočná pozornosť znamenala, že mohol skončiť mŕtvy alebo vo väzení.

Sigling pri bare sledoval nových hostí. Vytiahol obušok obalený kožou a po tichom varovaní ho položil vedľa utierky na riad.

Napriek výhradám voči jeho charakteru Murtagh súhlasil s krčmárovou opatrnosťou. Tento muž nebol hlúpy, to bolo isté.

Obrátil sa k Sarrosovi, práve keď obchodník dlhým prstom ukázal na Essie. „Máme o čom diskutovať. Mláďa pošli preč.“

Nie, rozhodol sa Murtagh. Ich rozhovor sa neskončil a jej prítomnosť by mohla mať na Sarrosa dobrý vplyv. Bol prinajlepšom nekultúrny, v tom horšom prípade priam odpudivý.

„Nemám čo skrývať,“ povedal. „Môže zostať.“ Pozrel na Essie. „Ak chceš. Môžeš sa naučiť niečo užitočné o svete.“

Essie sa prikrčila na stoličke, ale neodišla.

Sarros tlmene zasyčal a pokrútil hlavou. „Si blázon, Tulák. Rob, ako chceš. Nebudem sa hádať, aj keby si chcel.“

Murtagh naňho uprel tvrdý pohľad. „Nie, nebudeš. Povedz mi teda, čo si našiel. Prešli tri mesiace a…“

Sarros mávol rukou. „Áno, áno. Tri mesiace. Povedal som ti, cesty sú nebezpečné. No dopočul som sa niečo o tom, čo hľadáš. Viac než dopočul, našiel som toto…“ Z koženej peňaženky na opasku vytiahol niečo čierne, veľké ako päsť a položil to na stôl.

Murtagh sa naklonil dopredu, rovnako aj Essie.

Bol to kus skaly, ktorá sa zvláštne leskla, akoby v jej strede tlelo uhlie. Šíril sa z nej silný sírový zápach, štipľavý ako hnilé vajce.

Essie si odfrkla a pokrčila nosom.

Murtagh pocítil v hrudi napätie. Dúfal, že sa mýlil. Dúfal, že šepot a varovania nič neznamenali… Daj si pozor na hlbiny a nevstupuj tam, kde je zem čierna a krehká a vzduch páchne sírou, lebo tam číha zlo. Povedal mu to starý drak Umaroth, keď s Tŕňom odišli do dobrovoľného vyhnanstva.

Murtagh sa modlil, aby sa Umaroth mýlil. Aby v neosídlených oblastiach krajiny nevzniklo nejaké nové nebezpečenstvo.

Mal vedieť, že nesmie spochybňovať múdrosť starého Umarotha.

Neodtrhol pohľad od kameňa a prehodil: „Čo je to?“

Sarros zdvihol plecia. „Podozrenia sú to jediné, čo mám. Hľadal si niečo nezvyčajné, cudzie a toto určite nie je normálne.“

„Bolo ich viac alebo…“

Sarros prikývol. „Tak mi bolo povedané. Celé pole bolo posypané kameňmi.“

Murtaghovi stiahlo hruď. „Čierne a spálené?“

„Akoby spálené ohňom, ale bez stopy plameňa alebo dymu.“

„Odkiaľ je?“ opýtala sa Essie.

Sarros sa usmial a dievča sa strhlo. Rovnako ako mnohí chovatelia koní z centrálnych plání Alagaëzie, aj Sarros mal vybrúsené zuby.

Pre Murtagha bol tento pohľad nepríjemnou spomienkou na iného, ešte škaredšieho muža s podobnými zubami. Na Durzu.

„Nuž,“ povedal Sarros, „to je podstata problému, mláďa. Áno, presne tak.“ Murtagh sa načiahol po kameni, ale Sarros naň položil ruku a schoval ho pod prstami. „Nie,“ povedal. „Najprv minca, Tulák.“

Murtagh nespokojne vylovil z vnútorného vrecka plášťa malé kožené vrecúško. Keď ho položil na stôl, zacinkalo v ňom.

Sarros sa zazubil. Uvoľnil šnúrku, aby odhalil ligot zlatých mincí. Essie sa prudko nadýchla. Murtagh pochyboval, že niekedy predtým videla toľko pokope.

„Polovica teraz,“ povedal. „A zvyšok, keď mi povieš, kde si to našiel.“ Štuchol do kameňa končekom prsta.

Sarros vydal zvláštny pridusený zvuk. Smiech. Potom povedal: „Ó nie, Tulák. Nie, nie. Myslím si, že by si nám mal dať zvyšok peňazí a my ti potom možno necháme hlavu.“

Na druhej strane miestnosti si muži v kožušinách vložili ruky pod plášte a Murtagh si všimol napoly skryté rukoväti mečov.

Nebol prekvapený, ale sklamalo ho to. Naozaj Sarros porušil ich dohodu len pre svoju chamtivosť?

Aké primitívne.

Essie zbadala meče a oči sa jej rozšírili. Skôr než Murtagh stihol zasiahnuť, naklonila sa dopredu a chystala sa niečo povedať alebo urobiť, keď vtom Sarros vytiahol nôž s tenkou čepeľou a pritlačil jej ho na krk.

„Ale, ale,“ zatiahol. „Ani nepípni, mláďa, inak ti rozrežem krk spredu dozadu.“

III. KAPITOLA

VIDLIČKA A ČEPEĽ

Murtagh mal pocit, že mu roztrhne hrudník. V tej chvíli prestal myslieť na Sarrosa ako na človeka. Stala sa z neho vec, problém, ktorý bolo treba vyriešiť rýchlo a bez váhania.

Essie pri dotyku obchodníkovho noža stuhla. Bol to ten najmúdrejší krok, aký mohla urobiť.

Murtagh pocítil vzdialené znepokojenie, keď sa Tŕň pripravoval priletieť mu na pomoc. Odpovedal mu zúrivým: Nie! Nerob to! Posledná vec, ktorú potreboval, bolo, aby drak vtrhol do Ceunonu. Snažil sa udržať svoje emócie na uzde, preto naoko pokojne povedal: „Prečo tá zmena, Sarros? Platím ti slušné peniaze.“

„Áno. O to ide.“ Sarros sa naklonil bližšie a otvoril ústa. Jeho dych páchol po hnijúcom mäse. „Ak si ochotný platiť tak veľa za rady a fámy, musíš mať viac mincí ako rozumu. Oveľa viac mincí.“

Hlupák, vynadal si Murtagh. Mal si uvedomiť, že míňanie takého množstva zlata môže spôsobiť problém. Túto chybu už nezopakuje. Navyše, pravda bola taká, že už minul takmer všetky mince, ktoré si zobral so sebou, keď s Tŕňom utiekli do divočiny. Túžil po informáciách a teraz ho táto nenásytná túžba stála viac než peniaze.

Zamrmlal jedinú tvrdú kliatbu a potom povedal: „Toto nie je boj, ktorý chceš. Povedz mi miesto, vezmi si zlato, ktoré ti dlhujem, a nikomu nemusíš ubližovať.“

„Aký boj?“ Sarros sa zachechtal. „Nemáš pri sebe meč. My sme siedmi a ty si sám. Mince sú naše, či si to želáš, alebo nie.“ Oceľ sa zaryla Essie do krku, takže stuhla ešte viac. „Vidíš? Uľahčím ti rozhodovanie, Tulák. Daj mi zvyšok svojho zlata, inak mláďa zaplatí krvou.“

Essie naňho upierala pohľad. Cítil jej zúfalý strach a vedel, že čaká a dúfa, že jej pomôže. Bola veľmi mladá a zraniteľná a v Murtaghovi sa ozval silný pocit spriaznenosti.

Odhodlanie ho posilnilo.

Slabo sa usmial. Naozaj očakával, že navštívi Ceunon bez toho, aby sa dostal do problémov? Dobre. Nech je tak.

Pozbieral svoje mentálne zásoby, sústredil všetku vôľu a svoj neľútostný zámer vložil do jedinej vety v starodávnom jazyku – jazyku pravdy, moci a mágie.

„Thrífa sem knífr un huildr sem konr.“

Vzduch medzi nimi akoby sa zachvel. Nič viac.

Murtagh prekvapene zažmurkal. Kliatba zlyhala. Je možné, že obchodník je obklopený ochrannými kúzlami? Musia by byť silné, pretože sila mágie by prerazila každé menšie kúzlo. V každom prípade sa situácia vyvíjala neočakávane a nevítane.

Sarros sa znova zachechtal. „Hlúpe. Veľmi hlúpe.” Voľnou rukou vytiahol spod kabáta amulet z vtáčej lebky. „Vidíš to, Tulák? Čarodejnica Bachel nám vykúzlila náhrdelníky. Tvoje čudné spôsoby ti teraz nepomôžu. Sme chránení pred všetkým zlom.“

„Naozaj?“ povedal Murtagh ticho. Obchodník sa zmenil z nepríjemnosti na skutočné nebezpečenstvo. Umiernený prístup už neprichádzal do úvahy. Nie, ak mal mať konflikt víťaza. Murtagh sa už dávno rozhodol, že je ochotný zájsť aj do tých najkrajnejších extrémov, aby sa vyhol opätovnej prehre.

Potom vyslovil Slovo. Zvonilo ako zvon a jeho zvuk obsahoval všetky možné významy, pretože to bolo najmocnejšie slovo zo všetkých: skutočné meno starodávneho jazyka. Meno mien. Najtajnejšie zo všetkých kúzel, ktoré poznali len on, Eragon a Arya. S ním mohol prelomiť alebo zmeniť akékoľvek kúzlo. S ním mohol zmeniť význam samotného jazyka.

Do mena mien vložil tri ciele: túžbu odstrániť Sarrosovu ochranu, túžbu chytiť a držať mužov nôž a napokon príkaz, aby si ľudia, ktorí Slovo počuli, nič nepamätali.

Nasledovalo tupé ticho. Všetci v miestnosti sa naňho pozerali, mnohí hostia s omráčeným výrazom, akoby sa práve prebudili zo sna.

Essie hľadela s vyvalenými očami, ani čoby zabudla na strach.

Na Murtaghovo prekvapenie sa však Sarrosa jeho mágia vôbec nedotkla. Vnútro mu schladilo znepokojenie. Jediný spôsob, ako bolo možné vzoprieť sa menu mien, bola mágia bez slov – mágia bez vodiacej bezpečnosti starodávneho jazyka. Bola to najriskantnejšia a najdivokejšia forma čarovania. Dokonca aj tí najskúsenejší kúzelníci sa hanbili ju skúšať.

Murtagh podcenil Sarrosa a kohokoľvek, s kým mal do činenia. Situácia sa stala nebezpečne nepredvídateľnou. A Murtagh nemal rád nepredvídateľnosť.

„Essie!“ vykríkol Sigling, keď si dcéru konečne všimol. Schmatol obušok a preskočil cez bar so zdatnosťou, ktorú Murtagh od plešatého krčmára nečakal. „Pusti ju!“

Skôr než Sigling stihol urobiť čo len krok, zaútočili naňho dvaja muži a zrazili ho na podlahu. Ozvalo sa buchnutie, keď jeden z nich udrel Siglinga po hlave hlavicou meča.

Zastonal a odhodil obušok.

Nikto iný sa neodvážil pohnúť. Stačilo, pomyslel si Murtagh.

„Ocko!“ vykríkla Essie a mykla sa pod Sarrosovým nožom.

Obchodník sa opäť zarehotal, hlasnejšie než predtým. „Tvoje triky ti nepomôžu, Tulák. Žiadne kúzla nie sú také silné ako Bacheline. Žiadna mágia nie je taká hlboká.“

„Možno máš pravdu.“ Murtaghov hlas bol pokojný ako rybník v bezvetrí. Zdvihol vidličku a otočil ju medzi prstami. „Dobre teda. Zdá sa, že v tejto veci nemám na výber.“

„Vôbec,“ utrúsil Sarros samoľúbo.

Vo dverách do kuchyne sa objavila statná žena s červenými lícami a vlasmi zopnutými do drdola a utierala si ruky do zástery. „Čo sa tu…“ začala, vtom však zbadala Sarrosov nôž aj Siglinga na podlahe a zbledla.

„Nerob problémy, inak ti prebodnem manžela,“ povedal jeden z mužov v kožušine a namieril čepeľ na hostinského.

Zatiaľ čo všetkých rozptýlila Siglingova manželka, Murtagh prehovoril: „Halfa utan thornessa fra jierda.“ Po celej dĺžke vidličky sa rozlialo sklené vlnenie podobné plameňom.

Essie vytreštila oči, ale inak nereagovala.

Sarros buchol do stola. „Dosť bolo tárania. Daj sem mince.“

Murtagh naklonil hlavu nabok a ľavou rukou opäť siahol pod plášť. Uvoľnil sa, ako sa len dalo, potom jediným pohybom zdvihol plášť do vzduchu a zaútočil vidličkou. Zachytil Sarrosov nôž medzi hroty a pomocou vidličky ho prehodil krížom cez miestnosť.

Cink! Nôž sa odrazil od steny.

Sarros zažmurkal a zmeravel, keď Murtagh pritlačil hroty vidličky do jeho mäsitej brady. Muž so žraločími zubami preglgol a po tvári mu začal stekať pot, ale rukou ďalej zvieral Essin krk. Prsty mal široko roztiahnuté, akoby jej ho chcel roztrhnúť.

„Tak znova,“ povedal Murtagh, ktorý si tento zvrat vychutnával, „v tvojom kúzle nie je nič, čo by mi bránilo použiť mágiu na niečo iné. Ako je napríklad táto vidlička.“ Vtlačil hroty hlbšie Sarrosovi do mäsa. „Naozaj si myslíš, že potrebujem meč, aby som ťa porazil, ty vrece špiny?“

Sarros zasyčal. Potom strčil Essie Murtaghovi do lona a odskočil dozadu, čím prevrátil stoličku.

Murtagh vyskočil na nohy a Essie spadla na podlahu. Po štyroch sa doplazila k stolom.

Šesť mužov v kožušinách vytiahlo nože a veľká miestnosť sa zmenila na more mlátiacich sa tiel. Rybári, robotníci a ďalší hostia sa ponáhľali uniknúť prednými dverami. Lutnista sa potkol a spadol, ozývali sa výkriky, údery a rozbíjanie pohárov.

Murtagh odhodil plášť, aby sa mohol voľne pohybovať. Riskoval krátky pohľad na podlahu a hľadal Sarrosov nôž. Nikde ho nevidel. Zavrčal. Prial si, aby mal Zar’rok alebo aspoň táborový nôž na svoju obranu. Nie, bol príliš sebavedomý, príliš bystrý. Jediné, čo mal, bola vidlička.

Hrdlorezi sa ho pokúšali obkľúčiť pri kozube, ale nepodarilo sa im to. Prekĺzol pomedzi stoly a krúžil okolo nich, aby získal dobrú pozíciu.

Sarros sa stiahol do kúta a kričal: „Rozštvrťte ho! Zabite ho! Rozrežte mu brucho a vyberte mu vnútornosti!“

S tebou si to vybavím osobne, pomyslel si Murtagh.

V zadnej časti veľkej miestnosti sa už Essie dostala k matke. Žena ju potiahla za sukne a schmatla stoličku, ktorú držala pred nimi ako štít.

Najbližší surovec zaútočil na Murtagha a švihol čepeľou. Nemotorný hlupák. Murtagh odrazil úder vidličkou, pristúpil k mužovi bližšie a zaboril mu ju do hrude.

Hroty prepichli kožu a svaly, ako si Murtagh želal. Muž sa na neho kŕčovito zvalil a zrútil sa na zem, dusiac sa krvou. Potom sa mu zastavilo srdce.

Tŕňom zalomcoval nával strašného hnevu a Murtagh cítil, ako sa drak náhle rozhodol k nemu pridať. ZOSTAŇ! zareval v duchu predtým, než si predstavil, čo by sa mohlo stať. Tŕň zostal čakať, ale bolo to preňho ťažké.

Pribehli ďalší traja Sarrosovi najatí muži. Všetci bodali a sekali čepeľami a nečakali, kým sa pridajú ostatní.

Murtagh schmatol stoličku a jednou rukou ju hodil do muža po svojej ľavici. Vidličkou zároveň odvracal útoky ďalších dvoch surovcov. Odrazil každý úder, šermoval s ľahkosťou, aj keď sa pokúšali zlomiť jeho obranu. Nikto z nich nebol dobre vycvičený, vedel to.

Muži mali výhodu dosahu svojich mečov, ale Murtagh sa vyhol ich čepeliam a dostal sa do útočnej vzdialenosti. Rýchlejšie, ako bolo možné sledovať, bodal vidličkou: jeden, dva, tri, štyri tvrdé údery, ktoré mužov zvalili na podlahu, kde stíchli alebo stonali.

Tiekla mu krv, čelo mu pokryl pot a kútikom oka vnímal karmínovú farbu. Dýchal však pokojne. Stále sa ovládal, i keď v sebe pociťoval vzrušenie z triumfu.

Na druhej strane miestnosti sa Sigling pri bare vytiahol do stoja. Opäť mal obušok, aj keď si Murtagh nemyslel, že by sa palica obalená kožou dokázala vyrovnať mečom.

Manželka hostinského vykríkla: „Essie, Olfa je v kuchyni. Chcem, aby si išla…“

Skôr než to stihla dokončiť, pribehol k nim jeden zo Sarrosových strážcov. V ruke držal palicu, ktorou udrel do stoličky v ženiných rukách.

Náraz jej vytrhol stoličku z rúk a zlomil ju.

Dievča zakričalo, keď muž v kožušine vytiahol meč.

Murtagh vedel, že nestihne prejsť cez veľkú miestnosť včas, aby ich zachránil. Stavil teda na dobrú vôľu osudu a hodil vidličku.

Cink.

Vidlička sa zapichla do zadnej časti mužovej lebky. Zrútil sa ako vrece múky.

Murtagha na sekundu zaplavila úľava. Sarros a jeho posledný spoločník sa pokúšali naňho zaútočiť zboku. Murtagh odkopol stôl mužovi do brucha, skočil na neho a udrel mu hlavu o podlahu.

Sarros zaklial a rozbehol sa k dverám. Keď sa otočil, hodil na Murtagha hrsť trblietavých kryštálov.

„Sving!“ zvolal Murtagh.

Kryštály sa vo vzduchu otočili a vleteli do plameňov ohňa. Nasledoval hlasný praskot a fontána karmínových uhlíkov zasypala kamenné ohnisko.

Skôr než sa Sarros dostal k dverám, Murtagh ho predbehol. Chytil ho za zadnú časť kabáta. So zavrčaním zodvihol Sarrosa z podlahy nad hlavu a potom ho hodil späť na drevené dosky.

Sarrosov ľavý lakeť sa ohol v neprirodzenom uhle. Od bolesti nahlas zreval.

„Essie,“ povedala žena hostinského, „drž sa za mnou.“

Murtagh položil nohu Sarrosovi na hruď a zavrčal: „Ty bastard, kde si našiel ten kameň?“

Sigling sa od baru potácal cez miestnosť k svojej žene a dcére. Nič nepovedali, žena ho objala a on jej objatie opätoval.

Sarrosovi unikol bublavý smiech. V jeho hlase bol divoký tón, ktorý Murtaghovi pripomenul Galbatorixove bláznivejšie chvíle. Obchodník si oblizol zbrúsené zuby a povedal: „Nevieš, čo hľadáš, Tulák. Si námesačný a bez čuchu. Spáč sa prebúdza a ty a ja – my všetci sme mravce, ktoré čakajú, kým ich rozpučí.“

„Ten kameň,“ precedil Murtagh cez zaťaté zuby. „Kde?“

Sarrosov šialený výkrik preťal nočný vzduch. „Nerozumieš. Spáči! Spáči! Dostanú sa do tvojej hlavy a prekrútia ti myšlienky. Ach! Všetky ich prekrútia.“ Začal okolo seba mlátiť rukami a dupať pätami po podlahe. V kútikoch úst mu bublala žltá pena. „Prídu si po teba, Tulák, a potom uvidíš. Budú…“ Jeho hlas prešiel do chrapotu a s posledným myknutím stíchol.

Murtagh pocítil nepokoj. Nemal zomrieť. Bola to mágia alebo jed a ani jedno vysvetlenie nebolo dobré. V ústach mu zostala nepríjemná pachuť. Mal pocit, akoby ho chytili do neviditeľnej pasce, a nevedel, kto alebo čo ju nastražilo.

Chvíľu sa vo veľkej miestnosti nikto nepohol.

Murtagh na sebe cítil oči, keď stiahol Sarrosovi z krku amulet z vtáčej lebky, vzal si plášť a vrátil sa k stolu pri ohni. Kameň s vnútorným leskom vložil do vrecka, zobral mešec s mincami a krátko sa zamyslel. Potom s mešcom v ruke prešiel k miestu, kde stáli Sigling a jeho manželka a chránili Essie. Dievča vyzeralo vystrašene. Murtagh sa ani nečudoval.

„Prosím…“ začal Sigling.

„Ospravedlňujem sa za problémy,“ povedal Murtagh. Cítil na sebe pot a prednú časť ľanovej košele mal postriekanú krvou. „Toto by malo stačiť za ten neporiadok.“ Podal mu mešec a Sigling ho po chvíli váhania prijal.

Hostinský si oblizol pery. „Stráž tu bude každú chvíľu. Ak vyjdete zadným vchodom… stihnete sa dostať k bráne, skôr ako vás uvidia.“

Murtagh prikývol. Aké ohľaduplné.

Potom si kľakol a vytrhol vidličku z hlavy surovca, ktorý ležal na podlahe. Essie sa odtiahla, keď sa na ňu Murtagh pozrel. „Niekedy,“ povedal, „musíš zostať a bojovať. Niekedy sa nedá utiecť. Teraz už rozumieš?“

„Áno,“ zašepkala.

Murtagh uprel zrak na jej rodičov. „Posledná otázka: potrebujete záštitu cechu murárov na to, aby hostinec zostal otvorený?“

Sigling zmätene zvraštil obočie. „Nie, nemali by sme. Prečo?“

„Myslel som si,“ povedal Murtagh. Potom podal Essie vidličku. Bola dokonale čistá, bez jedinej kvapky krvi. „Dám ti toto. Má v sebe kúzlo, aby sa nezničila. Ak ťa Hjordis bude znova obťažovať, poriadne do nej štuchni a ona ťa nechá na pokoji.“

„Essie,“ ozvala sa jej matka tichým, varovným hlasom.

Murtagh videl, že dievčina sa rozhodla. Pevne prikývla a vzala vidličku. „Ďakujem,“ povedala vážne.

„Všetky dobré zbrane si zaslúžia meno,“ povedal Murtagh. „Najmä tie magické. Ako ju nazveš?“

Essie sa na chvíľu zamyslela a potom povedala: „Pán Bodák!“

Murtagh si nemohol pomôcť; po tvári sa mu rozlial široký úsmev a vzápätí sa zasmial hlasným, srdečným smiechom. „Pán Bodák. Pekné. Veľmi výstižné. Nech ti pán Bodák vždy prinesie šťastie.“

Essie sa usmiala, hoci trocha neisto.

Potom sa hostinská opýtala: „Kto… Kto vlastne ste?“

„Len ďalší človek, ktorý hľadá odpovede,“ povedal Murtagh.

Už sa chystal odísť, potom náhle vystrel ruku, položil ju dievčaťu na plece a vyslovil slová liečivého kúzla. Dievča stuhlo, keď mágia začala pôsobiť a opravila zjazvené tkanivo na jej ruke.

Do Murtaghových končatín sa vkradol chlad. Kúzlo si vybralo svoju daň, odčerpalo silu z jeho tela, aby uskutočnilo zmenu, ktorú si prial.

„Nechajte ju!“ povedal Sigling a odtiahol Essie preč, ale kúzlo už stihlo zapôsobiť. Murtagh sa pobral na odchod a jeho plášť vial za ním. Keď prechádzal cez kuchyňu v zadnej časti hostinca, ozvali sa prekvapené výkriky hostinského aj jeho ženy a vzápätí sa všetci traja rozplakali. Nie od žiaľu, ale od radosti.

Murtagh však ešte neskončil. Využil nepozornosť rodičov, otvoril svoju myseľ a nepozorovane vkĺzol do prúdu ich myšlienok. Bol jemný a hlbšie pátranie nebolo potrebné. To, čo hľadal, bolo v popredí ich myslí: okamih pred troma rokmi. Essie narazila do otca v kuchyni, keď niesol poškodený železný hrniec s krivou rúčkou plný vriacej vody na umývanie. Essie pobehovala, nepozerala sa, nedávala pozor a náhodou sa ocitla na nesprávnom mieste v nesprávnom čase. V Siglingovi cítil zmes viny a úľavy. V jeho manželke úľavu, smútok a uvoľnenie potláčaného hnevu na manžela, ktorý, hoci neúmyselne, nehodu spôsobil.

Murtagh sa stiahol. Bol rád, že je obavy boli neopodstatnené. Essie a jej súrodenci boli v rodine v bezpečí. Nemusel nič viac urobiť.

V očiach ho pálili slzy. Aspoň dnes vykonal niečo dobré. Žiadne dieťa by nemalo vyrastať s jazvou ako Essie… ani on. Na okamih si predstavil, že si mágiou vyhládza vlastný chrbát rovnako ako Essinu ruku. Tú myšlienku však radšej hneď potlačil. Niektoré zranenia boli príliš hlboké na to, aby sa zahojili.

Bol synom svojho otca a nikdy nemohol predstierať opak.

V uličke pred Bohatou hostinou zdvihol hlavu a zhlboka sa nadýchol nočného vzduchu. Stále snežilo, jemné vločky sa znášali na zem v padajúcom závoji a celé mesto bolo pokojné a tiché.

Pulz sa mu začal spomaľovať.

Koľko času uplynulo odvtedy, čo naposledy zabil človeka? Viac ako rok. Napadla ho dvojica banditov, keď sa raz večer vracal do tábora – hlúpi, nevzdelaní lumpi, ktorí nemali najmenšiu šancu, aby ho premohli. Reflexívne sa bránil, a kým zistil, čo sa deje, tí dvaja nešťastníci už ležali na zemi. Dodnes počuje kňučanie toho mladšieho, keď zomieral…

Murtagh zvraštil tvár. Niektorí ľudia prežijú celý život bez zabíjania. Zaujímalo ho, aké to je.

Po chrbte ruky mu stekala kvapka krvi – nie jeho vlastnej. Znechutene si ju utrel o múr hostinca. Triesky ho trápili menej ako krv.

Aj keď od Sarrosa nezískal konkrétne informácie, aspoň vedel, že existuje miesto, na ktoré ho Umaroth upozornil. Uprednostnil by sklamanie. Nech bola pod sčernetou zemou ukrytá akákoľvek pravda, pochyboval, že by to zvestovalo niečo dobré. Život nikdy nebol taký jednoduchý.

Ako sa vzďaľoval od hostinca, uvedomil si, že Tŕň sa oňho bojí.

Som v poriadku, oznámil mu. Len malý problém.

Mám prísť?

Nemyslím si, ale v každom prípade buď nablízku.

Spoľahni sa.

Tŕň ostražito ustúpil, no Murtagh stále cítil ich spojenie: tú upokojujúcu blízkosť, ktorá sa stala nemennou realitou ich životov.

Bol čas odísť. Čoskoro príde mestská hliadka, aby vyšetrila výtržnosť, a už sa tam zdržal pridlho.

Vtom jeho pozornosť upútal pohyb nad ním.

Najprv si nebol istý, čo vidí.

Na spodnej strane oblakov osvetlených ohňom sa plavila malá loďka, dlhá nie viac ako dve dlane. Trup a plachtu mala z lístkov trávy a sťažeň a rahná boli upletené zo stebiel.

Žiadnu posádku – akúkoľvek malú – nebolo vidieť; loď sa pohybovala sama od seba, poháňaná a udržiavaná neviditeľnou silou. Dvakrát ho obišla a stihol si všimnúť drobnú vlajku, ktorá sa mihla nad rovnako drobným vraním hniezdom.

Potom sa loďka otočila na západ a zmizla v závoji padajúceho snehu, pričom po sebe nezanechala nijaké stopy.

Murtagh sa usmial a pokrútil hlavou. Nevedel, kto tú loďku vyrobil alebo čo znamenala, ale skutočnosť, že môže existovať niečo také čudné a jedinečné, ho naplnila nezvyčajnou radosťou. Spomenul si na to, čo povedal Essie. Možno by mal dať na vlastnú radu. Možno je čas prestať utekať a vrátiť sa späť k starým priateľom.

Úsmev mu zmizol. Kamkoľvek za ten rok od Galbatorixovej smrti prišiel, v hlasoch ľudí počul jed, keď vyslovili jeho meno. Okrem Nasuady bolo málo tých, ktorí mu po jeho činoch v službách kráľovi verili. Bola to trpká, nespravodlivá pravda – pravda, ktorú ho okolnosti už dávno prinútili prijať. Preto skrýval svoju tvár, zmenil si meno a držal sa na okraji osídlenej krajiny. Nikdy nechodil tam, kde by ho mohli spoznať. A hoci čas strávený osamote pomohol jemu aj Tŕňovi, nemohli tak prežiť zvyšok života.

Znova sa zamyslel. Nastal čas obrátiť sa a čeliť minulosti?

Nie. Tá myšlienka prišla so zvláštnou rozhodnosťou. Nebol si istý, či to bolo jeho vlastné presvedčenie, Tŕňovo, alebo ich kombinácia. Aj keby sa pokúsili znova pripojiť k vyššej spoločnosti, Murtagh si nevedel predstaviť, ako by ich ostatní niekedy považovali za niečo iné ako za vrahov a zradcov.

Okrem toho… Murtagh sa pozrel na predmet, ktorý držal: amulet z vtáčej lebky, ktorý sňal Sarrosovi z krku. Z lebky vrany.

Kto je čarodejnica Bachel? Murtagh o nej nikdy nepočul. Čarovanie bez slov bolo divé a nebezpečné. Čarodejník musel byť dosť odvážny, hlúpy alebo talentovaný, aby to riskoval. Dokonca ani s náležitým výcvikom by sa to neodvážil urobiť v Bohatej hostine, nie pri toľkých nevinných prítomných. A čo Spáči, ktorých Sarros spomenul? Sú to Bachelini spolupracovníci? Na povrch vychádzalo čoraz viac záhad.

Nie, Murtagh chcel predovšetkým vedieť, odkiaľ sa ten lesklý kameň vzal. Chcel nájsť čarodejnicu Bachel a položiť jej niekoľko otázok.

Tušil, že odpovede budú zaujímavé.

Na inom mieste v Ceunone zazneli údery mosadzného poplašného zvona, ktoré ho vytrhli z myšlienok. Zastrčil si amulet pod plášť a rýchlym krokom sa vydal k južným bránam. Bol rozhodnutý ujsť z mesta, skôr než ho nájde hliadka a on bude musieť niekoho zabiť, čo by neskôr oľutoval.

IV. KAPITOLA

ROZHODNUTIE

Opäť utečenci, pomyslel si Murtagh, keď prebehol cez otvorenú bránu Ceunonu. Zdalo sa, že s Tŕňom museli vždy odniekiaľ utekať. Nevítaní. To sme my.

V meste zaznel zvuk rohu a Murtagh sklonil hlavu, napoly očakávajúc, že okolo neho pristanú rozhnevané šípy. Počul ich aj vo svojich snoch: hrôzostrašné poľnice zvestujúce blížiacich sa lovcov bez tvárí, ktorí ho neúnavne prenasledovali.

Bežal rýchlejšie.

Za stajňami za mestskými hradbami zišiel z cesty do lánov jačmeňa poprášených snehom a zamieril na východ k miestu, kde naňho čakal Tŕň.

Noc bola úplne tmavá. Aj keď si jeho oči na ňu privykli, ledva videl, kam má stúpiť. Napriek tomu si udržiaval tempo, ako len mohol, rozhodnutý vytvoriť medzi sebou a Ceunonom čo najväčšiu vzdialenosť.

Potkýnal sa na krtincoch a takmer si vyvrtol členok v jazvečej diere.

„Syn urgalov,“ zamrmlal.

Na vzdialenom konci polí sa zastavil, aby sa obzrel. Mestská brána bola zatvorená, pozdĺž vonkajšieho opevnenia sa hojdali lampáše a na hradbách hliadkovali vojaci. Nevidel však žiadne známky toho, že by niekto opustil Ceunon, aby ho prenasledoval.

Postupne sa začal uvoľňovať. Ale len trocha.

Ako pokračoval v ceste, zariskoval a pošepky privolal malé svetlo: „Brisingr.“

Svetlo predstavovala kvapka krvavého plameňa, ktorý sa kolísal vo všadeprítomnej noci. Bolo dostatočne jasné na to, aby videl na zem. Vznášalo sa niekoľko stôp pred ním a udržiavalo si vzdialenosť bez ohľadu na to, ako rýchlo bežal.

Brisingr. Toto slovo ho naučil Eragon, ktorý ovládal aj veľa iných v starodávnom jazyku a používal ich počas spoločných ciest, keď boli priateľmi a spojencami. Napriek všetkému stresu toho obdobia – celý čas sa vyhýbali Kráľovstvu – to bola jedna z najpríjemnejších kapitol Murtaghovho života. Spomínal si na to so zvláštnou zmesou vďačnosti, ľútosti a odporu: krátky žiarivý úsek slobody, sprevádzaný jeho počiatočným útekom pred Galbatorixovou tyraniou v Urû’baene a opätovným zajatím kráľovými prisluhovačmi pri Tronjheime. Neskôr ho Galbatorix zoznámil so starodávnym jazykom a prinútil tak brata bojovať proti bratovi.

Murtagh si uvedomil, že zatína zuby. Brat. Bolo zvláštne myslieť takto na Eragona. V skutočnosti bol jeho nevlastným bratom, pretože aj keď mali spoločnú matku, Murtagh bol synom Morzana, prvého a najvýznamnejšieho medzi Krivoprísažníkmi – trinástimi Dračími jazdcami, ktorí pred vyše storočím zradili svoj rád, aby pomohli Galbatorixovi v jeho ťažení proti Jazdcom. Som zradcovský syn zradcu, pomyslel si a to vedomie ho pálilo ako kyselina, ktorá kvapká na srdce.

Aj Eragon bol synom Jazdca, ale jeho otec Brom tvrdo oponoval Galbatorixovi a všetkým jeho služobníkom. Tento fakt Murtagha hlboko ovplyvnil, keďže Brom zabil Morzana a jeho draka, keď bol ešte malé dieťa.

Pery sa mu skrútili. Ich rodinná história bola zamotaná ako vres a bolo bolestivé sa cez ňu dostať. Prial si, aby ich matka bola stále nažive, aby sa jej na to mohol opýtať, ale zomrela krátko po pôrode Eragona. A hoci Murtagh vedel, že je to iracionálne, nemohol si pomôcť a z jej straty obviňoval Eragona. Ďalší dôvod na hnev.

Zhlboka sa nadýchol, aby si prečistil pľúca a predĺžil krok. Opustiť hlavný prúd udalostí v Alagaëzii preňho znamenalo upokojiť si myseľ, no vnútri sa aj tak stále cítil zmätený, on aj Tŕň.

Bude trvať roky, kým jeden z nich nájde rovnováhu, ak to vôbec bude možné.

Z neďalekého stromu zahúkala sova a niekde z kríka vytrielilo zviera. Možno králik. Alebo niečo horšie. Možno svartling. O malých stvoreniach tmavej pleti sa hovorilo, že pomáhajú s domácimi prácami, ak im dáte chlieb a mlieko. Taktiež sa však povrávalo, že cestovateľov napádajú krutými a často nebezpečnými trikmi.

Nech to bol akýkoľvek zvuk, Murtagh sa nechcel v noci stretnúť s tvorom uprostred poľa.

Spomalil, keď stúpal hore kopcom, na ktorom predtým pristáli, a kľučkoval medzi skalnými útesmi a húštinami hordebov.

Na hrebeni našiel Tŕňa – prikrčeného, pripraveného okamžite vzlietnuť. Oči mal žiarivejšie než kvapka svetla a jeho šupiny sa trblietali novými odleskmi. Zem okolo neho bola zjazvená brázdami; trsy trávy boli vytrhané, hordeby vyvrátené, skaly rozštiepené.

Tŕň šľahol chvostom, keď uvidel Murtagha, a zachvel sa od prebytku nespálenej energie. Otvoril papuľu a zavrčal.

Murtagh sa zahľadel na brázdy, ale nič nepovedal.

„Som v poriadku,“ ozval sa po chvíli. „Naozaj.“ Zatočil sa s roztiahnutými rukami. „Tá krv nie je moja.“

Tŕň ho oňuchal, čosi zamrmlal a sadol si. Zatvoril papuľu, no Murtagh stále cítil jeho strach, frustráciu a hnev. Mal som ti prísť pomôcť.

„To je v poriadku. Naozaj.“ Pohladil Tŕňa po krku a potom pokračoval k sedlovým brašnám, z ktorých vybral Zar’rok. Rozbalil karmínový meč a s pocitom úľavy si ho pripevnil k pásu.

„Najlepšie bude, ak si na noc nájdeme iné miesto,“ povedal a vyšplhal sa po Tŕňovom chrbte do sedla pripevneného medzi veľkými hrotmi na dračích pleciach. Keď bol na mieste, zhasol svetlo.

Vždy rozvrátiš tie najväčšie mraveniská, povedal Tŕň.

„Viem. Je to zlozvyk. Poďme.“

Drak opäť zavrčal. Za silného poryvu vetra a s napnutím oceľových svalov vyskočil do nočného vzduchu. Pohyb jeho krídel sa ozýval ako údery neviditeľného kladiva.

Ďalšie tri švihy ich vyniesli do oblakov. Zrazená hmla na Murtaghových lícach bola chladná, no po behu pôsobila príjemne. Chutila machom, čerstvo pokosenou trávou a novými začiatkami.

Zdalo sa, akoby Tŕň letel na východ celú večnosť. Nakoniec zostúpili, aby sa usadili na pahorku s plochým vrcholom a nádherným výhľadom na krajinu. Hoci bolo tma, Murtagh dokázal na juhu rozoznať lesy Du Weldenvarden – dlhú čiernu škvrnu, ktorá sa tiahla po celej krajine ako veľká ruka smerujúca späť k Ceunonu.

Chlad ho zaštípal na koži, keď zhodil plášť a vyzliekol si košeľu. Snažil sa nedotknúť krvavých škvŕn. „Hvitra,“ zamrmlal a svoju vôľu upriamil na odev.

Látka sa mierne zatrblietala a červené škvrny vybledli.

Murtagh pohladil bielizeň. Vyzerala čistá, ale aj tak mal v úmysle ju oprať, kým si ju znova oblečie.

Uložil košeľu do sedlovej brašny a vytiahol ďalší kus odevu: hrubú vlnenú blúzu – pletenú, nie tkanú – tmavohnedej farby s prepletanými červenými vzormi okolo zápästí a krku. Vlna ho svrbela, no na lietanie ju využíval, pretože bola oveľa teplejšia ako ľan.

Rýchlo si blúzu obliekol, aby si zakryl kožu, a znova sa zahalil do plášťa.

Keďže oheň mohol upútať pozornosť, Tŕň sa skrútil do klbka, Murtagh vliezol pod jeho pravé krídlo a zvinutú prikrývku položil vedľa hladkých šupín dračieho brucha.

Stálo to za to? spýtal sa Tŕň.

„Myslím, že áno,“ odvetil Murtagh. Otvoril svoju myseľ viac, než by bolo bezpečné medzi cudzincami, a podelil sa s ním o všetky svoje spomienky na Ceunon.

Neboli veľmi dobrí, povedal Tŕň a upriamil pozornosť na obraz Sarrosových stráží.

„Nie, neboli. Našťastie.“

Drak slabo zavrčal a pritiahol krídlo tesnejšie k Murtaghovi. Vidím, že pred nami je búrka.

„Aká veľká, aká zlá? To stále nevieme.“

No je tam.

„Áno.“

Tŕňovo očné viečko sa zatvorilo a otvorilo s jemným cinknutím. Chceš letieť do búrky.

„Možno nie do nej, ale smerom k nej. Čo povieš?“

Drak vydal zvláštny zvuk – niečo medzi kašľom a smiechom. Že by sme ten kameň mali vziať do Tronjheimu a nechať trpaslíkov, aby nám z neho niečo pekné vytesali.

Murtagh si odfrkol. „S našimi hlavami na kopijach?“

V Tŕňových nozdrách sa rozžiaril karmínový plameň a vzduch okolo nich zaplnila slabá vôňa dračieho dymu. Nie? Potom navrhujem, aby sme išli spať a porozprávali sa o tom ráno.

„Asi máš pravdu.“

Tŕňovo brucho ticho vibrovalo, Murtagh si prekrížil ruky a bradu nechal klesnúť na hruď. Pod krídlom všetko znehybnelo. Mal pocit, akoby boli jediné dve bytosti na svete. Skôr než zaspal, urobil ešte to, čo bolo jeho nočným zvykom. Tichým hlasom vyslovil slová v starodávnom jazyku, ktoré boli jeho skutočným menom. Vypočuť si ich nebolo nikdy ľahké; poznať svoje pravé meno znamenalo poznať svoje chyby rovnako ako svoje cnosti. Napriek tomu ho hovoril každý večer, aby si bol istý, že stále rozumie svojej povahe a že nikto okrem Tŕňa si na neho nerobí nárok. Pravé meno totiž dávalo moc tým, ktorí ho počuli. Pretože tak ako kúzelník dokáže správnymi slovami rozkazovať predmetu, dokáže ovládať aj človeka.

Ako Murtagh aj Tŕň so smútkom a zúfalstvom zistili počas svojho zotročenia v Urû’baene.

Tŕň tiež vyslovil svoje skutočné meno; znelo ako hlboký spev, pri ktorom mal Murtagh pocit, akoby mu pokožku omývala teplá voda. Napätie z celého dňa napokon z nich opadlo a ponorili sa do hlbokého spánku.

Ráno prinieslo od oceánu studenú hmlu a hrubú vrstvu námrazy. Ľadové kryštály sa uvoľnili, keď Murtagh vyliezol spod Tŕňovho krídla a zažmúril smerom k bledému kotúču vychádzajúceho slnka nad okrajom Du Weldenvardenu, tenkému a ružovému. V celom lese sa odparovalo teplo z predchádzajúceho dňa a z korún stromov stúpali pásy hmly.

Murtagh sa zachvel a pritiahol si plášť bližšie k telu. Ranný chlad bol vždy nepríjemný.

Skontroloval okolie a potešilo ho, že nevidí nijaké známky, že by ich niekto hľadal alebo prenasledoval. Presvedčený, že unikli odhaleniu, odvážil sa zapáliť malý oheň z kúskov suchých hordebov, ktoré nazbieral hore na kopci aj na úbočiach.

Tŕň rozdúchal oheň a jediným drobným oblakom plameňa z nozdier zapálil drevené stonky.

„Ďakujem,“ povedal Murtagh a myslel to vážne. Hrať sa s kremeňom a práchnom, keď mal napoly znecitlivené prsty, nebola zábava. Používaniu mágie pri každodenných úlohách sa radšej vyhýbal. Mágia vydávala vlastný zvuk pre tých, ktorí mali na to sluch, a nemohli vedieť, kto ich počúva.

Na raňajky si Murtagh dal chlieb so slaninou, dve sušené jablká a šálku bazového čaju na zahriatie. Tŕň ho sledoval, ale vlastné jedlo nemal; pred troma dňami zožral niekoľko jeleňov, preto bol sýty a väčšiu časť týždňa nemusel na potravu myslieť.

Kým Murtagh dojedol, dostatočne sa oteplilo, zamrznutý ľad sa roztopil a ranný opar sa rozptýlil. Vytiahol amulet z vtáčej lebky a kameň podobný uhliu a opatrne ich položil na kúsok látky medzi seba a Tŕňa.

Tŕň pričuchol k obom predmetom a ukázal konček jazyka. Keď ovoniaval kameň, šupiny na zadnej strane hlavy a krku sa mu rozžiarili, ako keď sa šiška otvára v ohni.

„Čo?“ Murtagh sa naklonil dopredu. „Čo je to?“

Po Tŕňovom kľukatom chrbte prebehla triaška a schúlil sa tak, ako to robil len pred Šruikanom. Kameň zle páchne.

„Ako to myslíš?“

Ako… krv, nenávisť a hnev.

Murtagh sa poškrabal po líci. Fúzy ho opäť pichali. „Mohla by to byť mágia?“

Tŕň znova vystrčil jazyk. Možno. V tom prípade by to malo ovplyvniť aj teba.

„Pokiaľ nie je určený len pre drakov.“ Murtagh zdvihol kameň a otočil ho v ruke. Z rozmaru otvoril svoju myseľ v domnienke, že v kúsku kameňa sa možno skrýva nejaká tajná iskra vedomia. Lenže nič necítil. Zamračil sa a vrátil ho späť na látku. „Musíme zistiť, odkiaľ je.“

Tŕň zasyčal ako had. Nie. Ty chceš zistiť, odkiaľ je. V tom je rozdiel. Mali by sme skalu zničiť alebo ju pochovať tam, kde ju nikto nenájde. Je v nej zlo. Nechaj ju, zabudni na ňu, neprenasleduj ju.

„Vieš, že nemôžem.“

Tŕňovi v hrdle zahrmelo a jeho šupiny sa zavlnili. Môžeš! Poslúchni Umarotha. Varoval nás z dobrého dôvodu.

„Z akého dôvodu?“

Na tom nezáleží!

Tŕň vypustil závan čierneho dymu a načiahol labu s pazúrmi ku kameňu s amuletom, akoby ich chcel zmiesť nabok.

„Nie!“ Murtagh vykríkol, vyskočil na nohy a zablokoval Tŕňovi cestu. Pozerali na seba, ani jeden neustúpil. Vzduch medzi nimi vibroval silou dračieho žiarivého pohľadu.

Ustúp.

„Nie.“

Tento lov prinesie len smútok.

„Tomu neverím.“

Na Tŕňovom jazyku tancovali štipľavé plamene a vnútro jeho tlamy žiarilo ako kováčska dielňa. Kedy sa osud vyvíjal tak, ako sme si želali? Nechaj to tak.

„Nemôžem,“ povedal Murtagh. Pocítil známu ťažobu. „Nemôžem pokojne spať, keď viem, že sa v tme potuluje vlk. Niečo také nebezpečné, že nám sám Umaroth nechce prezradiť meno.“

Niektoré tajomstvá je lepšie nechať pochované.

„Nie! Nie, nie, nie. Chceš sa jedného rána zobudiť a zistiť, že nás našli, obkľúčili a oklamali? Ja nie. Už nikdy viac.“ Murtagh zastal, zaťal ruky a nozdry sa mu rozšírili, keď sa mu ustálil dych. Pozrel sa na Tŕňa železným pohľadom. „Nikdy.“

Drak dlho zasyčal ako had a povedal: Nestačí nám to, čo máme? Celá zem a obloha sú naše. Spíme, kedy chceme, jeme, ako chceme. Zaplatili sme svoju cenu, preliali sme svoju krv.

„A stále nie sme v bezpečí!“ Murtagh s vedomým úsilím stíšil hlas, hoci jeho slová boli rovnako intenzívne ako predtým. „Nikdy nebudeme, ale možno dokážeme chytiť svojich nepriateľov nepripravených. Umaroth pred nami niečo skrýva a ja nebudem mať pokoj, kým nezistím, čo to je.“

Tŕň vydýchol prúd čierneho dymu, ktorý obklopil kameň a amulet z vtáčej lebky. Mal by si ich dať Eragonovi alebo Aryi…“

„Toto s nimi nemá nič spoločné!“ Murtagh si prešiel rukou po vlasoch. Opäť boli pridlhé. „Chcem odpovede. A chcem byť užitočný.“

Malo by ti stačiť byť sám sebou. Nepotrebujeme nikomu nič dokazovať.

Trpko sa zasmial. „Možno, ak si drak. Ja som celý život musel niečo dokazovať a vždy aj budem musieť. Cesta životom nie je ľahká, keď sa narodíš ako Morzanov syn.“

Podišiel k Tŕňovi a položil ruky na obe strany drakovho šupinatého ňufáka. „Okrem toho, ty a ja sme drak a Jazdec. Neprisahali sme Jazdcom…“

Tŕň hrdo ohol krk, aj keď jeho hlava zostala v Murtaghových rukách. Už nebudem skladať žiadne prísahy vernosti. Žiadne slová ma nespútajú ani putá alebo okovy.

„Nie,“ súhlasil Murtagh. „Ani mňa. Ale máme dlh voči tým, ktorí prišli pred nami. Nosíme rovnaký plášť, či si to želáme, alebo nie, a ja nechcem zneuctiť ich pamiatku tým, že to budem ignorovať.“

Tŕň sa nadýchol. Nikto by nevedel, keby sme sa vybrali inou cestou.

„Vedeli by sme to my a to stačí.“ Ukázal na kameň a amulet z vtáčej lebky. „Vedeli by sme, že je to práca pre Jazdca a jeho draka, ako to bolo odjakživa.“

Tŕň otočil hlavu, aby na Murtagha lepšie videl. Takže budeme lietať, bojovať proti zlu a naprávať krivdy, kdekoľvek ich objavíme? Takto chceš tráviť dni?

Murtagh skrivil pery. „Nie úplne. Budeme sa venovať vlastným záujmom a medzitým občas môžeme urobiť niečo dobré.“

Ako s tým dievčaťom.

„Ako s tým dievčaťom.“ Položil Tŕňovi ruku na líce a svoju myseľ čo najviac otvoril jeho vnútornému oku. Pozri, povedal a nechal draka pocítiť plnosť svojho srdca.

Tŕň jemne zavrčal a odtiahol hlavu. Rozumiem.

„Ale nesúhlasíš.“

Posledných pár metrov Tŕňovho chvosta udrelo o zem. Raz. Dvakrát. Trikrát. To, čo chceš ty, nie je to, čo chcem ja. Na Murtagha sa prevalila vlna jeho horúceho dychu. No kam pôjdeš ty, pôjdem aj ja.

Vďačne prikývol. Ich vzťah nebol taký hladký ako medzi Eragonom a Zafirou a Murtagh si ani nemyslel, že sa to niekedy zmení. Bolo to však v poriadku. Tupý tŕň by nebol tŕňom. Okrem toho vedel, že nemá najľahšiu povahu, dokonca ani pre draka.

Tŕň musel vycítiť jeho náladu, pretože z neho vyšiel slabý pobavený zvuk a omotal krk aj chvost okolo Murtaghových nôh.

Tak čo budeme robiť?

Murtagh si kľakol a dotkol sa vtáčej lebky. „Musíme nájsť niekoho, kto nám povie viac o čarodejnici Bachel a o kameni.“

Umaroth?

Pokrútil hlavou. „Je priďaleko a znova by nás pred kameňom varoval.“

Tŕň zacvakol čeľuste, rýchlo a ostro ako oceľové pasce. Naozaj? Stále si myslím, že by si sa s ním mal porozprávať. Je múdrejší než ostatní.

Mal pravdu. Nielenže bol Umaroth starý a vzdelaný, ale on a jeho mŕtvy jazdec Vrael boli poslednými vodcami rádu. To samo osebe bolo dostatočným dôvodom na to, aby dračím slovám dal váhu. Murtagh však zostal opatrný. „Rešpektujem Umarotha,“ povedal. „No nie som si istý, či mu verím.“

Myslíš si, že klame?

„Nie. Myslím si, že jeho ciele a zámery nemusia byť našimi. Nevieme. Ako dlho sme s ním hovorili mimo Urû’baenu? Sotva pár minút, ak vôbec toľko.“ Murtagh si vybral z brady omrvinku a nahnevane ju hodil na zem.

Chceš túto pravdu nájsť sám.

„Áno.“

Tŕň kývol smerom k amuletu. Koho máme hľadať?

„Nie som si istý. Potrebujeme niekoho tu v Alagaëzii. Niekoho, kto pozná tajné aktivity v krajine.“

Tŕňove oči sa zúžili na štrbiny tenké ako nože. Čo tak Yarek?

Murtaghovi stiahlo pokožku na krku a mal pocit, akoby mu na hruď tlačila päsť, ktorá mu sťažovala dýchanie. Yarek Lackhand, utiahnutý, tvrdohlavý, bystrý ako elf a krutý ako mučiteľ. Murtagh ho má dodnes pred očami, ako stojí v kamenných chodbách Galbatorixovej pevnosti, nevýrazne oblečený, so železnou hlavicou pripevnenou na pahýľ na pravom zápästí. Yarek bol Galbatorixovým špiónom a podľa toho, čo Murtagh videl, v tejto pozícii vynikal. On zariadil, aby ho dvojčatá uniesli od Vardenov. Aby ho kráľ mohol zlomiť a ohnúť podľa svojej vôle.

Tŕň sa ňufákom dotkol jeho lakťa.

Murtagh ho pohladil. Nebyť Yareka, nespojil by sa s Tŕňom, a to musel považovať za dobrú vec. Špión bol však aj napriek tomu zosobnením bezcitnosti. Navyše, kopal do psov, čo Murtagh neschvaľoval. „Ak je stále nažive…“

Vieš, že je.

Tŕň vydal hlboký kašlavý zvuk.

„Čo je?“

Ak nie Yarek, prečo nie žena, Ilenna?

„Nie je isté, či vie niečo o Bachel alebo o kameni.“