Rahul Jandial

PROČ SNÍME

Co neurověda odhaluje o snech a jejich vlivu na náš život i zdraví

Copyright © Rahul Jandial 2024

Photo © Michael Becker

Podle anglického originálu This Is Why You Dream: What Your Sleeping Brain Reveals About Your Waking Life vydalo v edici Pod povrchem nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2024. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Filip Drlík

Odpovědná redaktorka Vendula Kusá

Jazyková redaktorka Lenka Čížková

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Tomáš Baránek, Martina Rybičková,

Jitka Vlha Stříšková

Odborná spolupráce Ondřej Volný

Grafická úprava a sazba Stará škola (staraskola.net)

Obálka Alex Gutrai

Fotografie autora Michael Becker

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Alena Zachová, Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/kniha-proc-snime, libisemi@melvil.cz

© Jan Melvil Publishing, 2024

ISBN 978-80-7555-241-9

Věnováno tátovi za to, že mě naučil myslet.

Úvod

Noční dávka údivu

Celý život jsem strávil zahloubaný do tajů mozku. Jako neurochirurg a neurovědec operuji pacienty postižené rakovinou a jinými nemocemi. Také vedu výzkumnou laboratoř. A je nemožné trávit tolik času léčbou a zkoumáním mozku, a nebýt jím neustále fascinován. Čím víc se o něm dozvídám, tím víc mě uchvacuje a možná i okouzluje.

Mozek je díky miliardám neuronů a bilionům synapsí nekonečně složitý. Mě však upoutal především jeden prvek mysli: snění. Už mnoho let hledám odpovědi na zásadní otázky: Proč sníme? Jak sníme? A možná to nejdůležitější: Co sny znamenají? Ve svém bádání rozhodně nejsem sám.

Sny jsou odjakživa zdrojem tajemství. Zaujaly velké myslitele lidstva od starověkých Egypťanů a Aristotela po Charlese Dickense a Mayu Angelou, od režiséra Christophera Nolana a aktivisty Nelsona Mandely po zavražděného brooklynského rappera Notorious B.I.G. Vstupují do vynalézání, umění, lékařství a psychologie, do náboženství i filozofie. Byly vnímány jako znamení, zprávy od bohů a našeho podvědomí, od andělů a démonů, jako poselství z duše a podstaty bytí. Změnily průběh jednotlivých životů i vývoj celého světa, podnítily uzavírání manželských svazků a obchodních dohod, inspirovaly texty písní a vědecké průlomy, odstartovaly vojenské invaze a psychická zhroucení.

Sny nás uchvacují, děsí, vzrušují a inspirují, protože jsou skutečné a neskutečné zároveň. My sami jsme zároveň tvůrci svých snů i bezmocnými účastníky ve vlastních podivných výtvorech. Sny vycházejí z nás, ale působí odděleně, jako domácí videa vymykající se zákonům času a přírody. Jsou intimní a přitom zcela mimo naši kontrolu.

Jak napsal britský básník Byron:

My žijem dvakráte: i spánek svůj má svět […]

a skutečnosti divé širou říš.

Sny ve svém vývoji svůj mají dech,

své slzy, strasti své i plesu vír;

sny tíší naše bdící myšlenky,

však odstraní též bdících útrap tíž.¹

Vzhledem k často nesouvislé a nelogické povaze snů může být těžké pochopit, že jejich imaginární slzy, muka a radosti odhalují mnoho o nás samých. Postupem času vykreslují živý obraz toho, jak vnímáme sebe a svět. Osvětlují naši povahu, naše zájmy i nejhlubší obavy. V tomto ohledu jsme jedinečně utvářeni svými sny a naše sny jsou zase jedinečně utvářeny námi.

Ačkoli může vznik snů působit záhadně, jejich zdroj je zcela zřejmý. V každý moment našeho života mozkem proudí elektrické vzruchy. Sny jsou produktem běžné fyziologické aktivity mozku a mimořádné transformace, k níž v mozku dochází během spánku noc co noc, v závislosti na cirkadiánních rytmech, které biologicky řídí vše živé.

Sny bychom neměli v žádném případě zavrhovat jen proto, že se odehrávají, když spíme, ani proto, že postrádají logiku bdělého světa. Sny představují odlišný druh myšlení. Je to právě jejich nespoutanost, co jim dává potenciál být příčinou velkých změn. Významné skoky v umění, designu a módě vycházejí z divergentního myšlení, k němuž přirozeně dochází během snění. A právě kultura, jazyk a kreativita umožnily lidem rozvíjet se daleko za hranicí fyzické evoluce. Snění je středobodem toho všeho.

Slovo „sen“ dnes znamená řadu různých věcí: ambice, ideály, představy a také barvité příběhy vznikající během spánku. Neurověda ukazuje, že předěly mezi spánkem a bděním nejsou tak ostré, jak se možná domníváme. Sny vám mohou pomoct vyřešit problém; naučit se cizí jazyk, taneční krok nebo hrát na hudební nástroj; trénovat sport; mohou vám poskytnout indicie ohledně vašeho zdravotního stavu a také předpovídat budoucnost. Sny vás mohou duchovně obohatit. Vaši mysl a prožívání dne mohou ovlivnit i sny, které si po probuzení nevybavujete. Můžete se naučit si sny pamatovat, určovat, o čem budou, a dokonce je i ovládat během takzvaného lucidního snění. Ovšem největším darem, který mohou sny nabídnout, je poznání sebe sama. Skrze interpretaci snů můžete pochopit své prožitky a zkoumat svůj emoční život novými, jedinečnými způsoby.

Sny jsou neuchopitelnou formou kognice. Jelikož je prožíváme o samotě, odstřižení od světa, jako subjektivní zkušenost pro jednočlenné publikum, nacházejí se z velké míry mimo říši experimentálního testování a vědeckého dokazování. V této knize jsem se maximálně snažil zachytit současný stav a šíři znalostí o snech a snění a zároveň poukázat na nejasnosti ve výzkumu a na sporné body mezi vědci. Kniha také obsahuje teorie, které jsem vytvořil na základě nejnovějších výzkumů a svých vlastních znalostí o mozku. Vznikla tudíž jako syntéza informací z rozličných oborů. Je výsledkem intenzivního úsilí a ještě větší pokory.

Než začneme, na okamžik se zamyslete nad tím, jak zázračné je snění. Během snů překonáváme vlastní fyzické já. Zapomínáme, že ležíme v posteli, dokonce i to, že ležíme. Máme zavřené oči, ale vidíme. Naše tělo je nehybné, ale můžeme chodit, běhat, řídit auto, létat. Mlčíme, ale hovoříme s lidmi, které známe a máme rádi, s živými, mrtvými i zcela neznámými. Existujeme v přítomnosti, ale můžeme cestovat zpět v čase nebo naopak do budoucnosti. Fyzicky setrváváme na místě, ale můžeme se přenést někam, kam jsme celé roky nezavítali, nebo do krajin existujících pouze v naší fantazii. Nacházíme se ve světě vytvořeném námi samotnými. A ten má potenciál k transcendenci. Sny jsou naší noční dávkou údivu.

1.

Snění nám přinesla evoluce

Když na sále provádím operaci mozku při plném vědomí, pomocí zařízení podobného tužce vysílám drobné elektrické stimuly přímo do pacientova mozku. Odhalená mozková kůra protkaná tepnami a žílami se duhově třpytí. Pacient je při vědomí a vše vnímá. Bolest ale necítí, protože v mozku se nenacházejí žádné receptory bolesti. Elektrická stimulace však účinek má. Každý mozek je jedinečný a některá místa, kterých se dotknu, ožívají. Při kontaktu s jedním z nich se pacientovi může vybavit vzpomínka z dětství. Při kontaktu s druhým může cítit chuť citronu. U třetího může prožít smutek, rozpaky, nebo dokonce touhu.

Účelem operace mozku při plném vědomí je přesně určit místa, kde elektrický výboj nevyvolává žádný účinek – zde potom lze bezpečně prostoupit povrchovou tkáň a dostat se k nádoru pod ní. Když mikrovýboj elektřiny nevyvolá žádnou reakci, můžu si být jistý, že řez nezpůsobí žádné funkční poškození.

Při stimulaci nejsvrchnější vrstvy – mozkové kůry – jsem během takovýchto zákroků vyvolal u pacientů bizarní a silné zážitky. Občas byly tak intenzivní, že mě pacient požádal, abych přestal, a musel jsem zákrok přerušit. Ačkoli je mozková kůra pouze několik milimetrů silná, nese velkou část naší osobnosti – jazyka, vnímání, paměti i myšlení. Drobné elektrické zabzučení může u pacientů vyvolat sluchové vjemy, vzpomínky na traumatické události, hluboké emoce, a dokonce i sny.

Elektrickou stimulací lze vyvolat i noční můry. Jakmile sondu od určitého záhybu na povrchu mozku oddálíte, noční můra skončí. Když ji opět přiblížíte, tentýž zlý sen se vrátí. Opakující se noční můry jsou dnes chápány jako samohybné smyčky neuronové elektrické aktivity přehrávající pocit hrůzy.

Takto nezpochybnitelně zodpověděl můj obor jednu z nejstarších otázek lidstva: Odkud se berou sny? S jistotou lze říct, že sny vznikají v našem mozku a konkrétně je vyvolává jeho elektrická aktivita.

Toto základní pochopení skutečného původu snů nám dlouho unikalo. Většinu historie lidstvo chápalo sny jako poselství bohů, démonů či našich předků, nebo jako informace získané při noční výpravě duše mimo tělo. Nikdo si nedokázal představit, že sny pocházejí ze zdánlivě neaktivní tkáně v naší lebce. Lidé se domnívali, že mysl je během spánku nečinná, pasivní nádoba a že sny nejsou produktem spánku. Jak by jen mohly být? Jak by náš mozek mohl být, bez jakýchkoli vjemů z vnějšího světa, původcem takového nočního zázraku? Zdrojem snů tudíž musí být něco, co nás přesahuje.

Dnes už samozřejmě víme, že veškeré vědomí včetně snění pohání elektrická aktivita mozku a že snící mozek je stejně aktivní jako bdělý mozek. Elektrická aktivita a cykly zaznamenané během určitých fází spánku totiž vypadají téměř identicky jako ty naměřené v bdělém stavu. A co víc, množství energie spotřebované určitými oblastmi mozku (zejména emočními a vizuálními centry) při snění může překročit hodnoty naměřené v bdělém stavu. Zatímco bdělý mozek zpravidla snižuje či zvyšuje metabolickou aktivitu svého emočního, limbického systému o tři až čtyři procenta, snící mozek dokáže posílit limbický systém o závratných patnáct procent. To znamená, že sny mohou dosáhnout takové emoční intenzity, jakou v bdělém životě nemůžeme zažít. V některých zásadních ohledech jste tedy více naživu, když sníte.

Když sníme, naše mysl pulzuje mozkovou aktivitou; vidí živě, cítí hluboce a pohybuje se volně. Sny nás hodně ovlivňují, protože je vnímáme jako skutečné. Radost, kterou zažíváme ve snech, se fyziologicky neliší od bdělé radosti – totéž platí pro děs, frustraci, sexuální vzrušení, hněv a strach. Také fyzické zážitky ze snů nám připadají reálné, a má to svůj důvod. Pokud ve snu běžíte, aktivuje se motorická kůra, stejná část mozku, která se aktivuje, když běžíte doopravdy. Dotkne-li se vás ve snu někdo přitažlivý, dochází ke stimulaci smyslové kůry stejně jako v bdělém stavu. Když si vizualizujte vzpomínku na místo, kde jste kdysi bydleli, zapojíte tím týlní laloky – oblast zodpovědnou za vizuální vnímání.

Někteří lidé tvrdí, že se jim nikdy nezdají sny. Ve skutečnosti sní úplně každý, jen si to nemusí všichni pamatovat. Nemůžeme si zvolit, jestli budeme snít, nebo ne. Snít musíme. Pokud trpíme spánkovou deprivací, první, co doháníme, je snění. Když jsme vyspaní dosyta, ale jsme deprivovaní snově, začnou se nám zdát sny okamžitě po usnutí. Živé sny se mohou objevit i v situacích, kdy spánek není možný. U lidí s fatální familiární insomnií, vzácnou a smrtelnou dědičnou chorobou, která nemocnému znemožňuje spánek, je potřeba snít tak silná, že sny přicházejí během dne. Snění je nezbytné.

Vědci zkoumající snění se po celá desetiletí zaměřovali na jedinou fázi spánku, a to REM fázi, pro kterou jsou charakteristické rychlé pohyby očí. Došli k závěru, že v noci sníme přibližně dvě hodiny. Spočítáte-li si to, tak ponoření ve snech trávíme asi dvanáctinu života, tedy jeden celý měsíc ročně. To by představovalo obrovský závazek ke snění. Tento odhad však také může být hrubě podceněný. Když vědci ve spánkových laboratořích budí účastníky v různých okamžicích noci, nejen během REM fáze, zjišťují, že sny se nám mohou zdát v jakékoli fázi spánku. Takže dost možná sněním trávíme téměř třetinu života.

V dnešní době se lidé zaměřují na potřebu spánku pro zdravý život. Ovšem zjištění, jako jsou ta uvedená výše, mě nutí se zamýšlet nad tím, že ve skutečnosti možná nepotřebujeme spánek, ale sny.

Co vytváří snící mysl

Sny jsou formou psychické činnosti, nevyžadují však vnější podnět. Nespouštějí je obrazy, zvuky, vůně ani dotek, ale přicházejí automaticky, bez jakékoli snahy. Abychom pochopili, jak je to možné, musíme se na mozek podívat pod mikroskopem a začít u základního stavebního kamene myšlení – u neuronu.

Neurony vytvářejí v mozku elektrická spojení, která zajišťují veškeré myšlení. Když sníme, neurony společně vysílají tisíce vzruchů za vteřinu. Jednotlivé neurony jsou choulostivé, a to natolik, že musí být chráněny lázní mozkomíšního moku, který navíc zajišťuje elektrickou vodivost. Tento mok je tak bohatý na živiny a ionty, že neurony vlastně fungují jako jakási živá baterie připravená k vysílání elektřiny.

V mé laboratoři a v dalších podobných laboratořích po celém světě můžeme izolovat mozkovou tkáň až na úroveň jedné buňky, jediného neuronu. V Petriho misce zůstává neuron živý, ale neaktivní. Když k němu přidáme pár dalších, situace se změní. Buňky se samy propojí. Kromě toho udělají ještě něco jiného, něco pozoruhodného. Neurony mezi sebou začnou přenášet minivzruchy a shluk buněk se zelektrizuje. Překvapivé na tom je, že neurony nevyžadují vůbec žádné postrčení ani řízení. Nedostávají žádné vnější podněty, a přesto vykazují elektrickou aktivitu. Této úžasné interakci se říká elektrická aktivita nezávislá na stimulech.

A totéž se děje v celém mozku čítajícím 100 miliard neuronů a 100 miliard podpůrných buněk. Nesedí tam jen tak a nečekají, až je svět nabudí nebo vyprovokuje. Celým mozkem proudí jejich vlastní vlny elektrické aktivity, a to i při absenci jakýchkoli stimulů. Jedná se o takzvanou kognici nezávislou na stimulech, která nám umožňuje myslet, i když jsme odříznutí od vnějšího světa. A právě to se děje, když sníme. Naše mysl nedostává žádné vnější podněty, ale přesto je aktivní. Abychom však zažili divoké vizuální výpravné sny, musí být splněny tři podmínky.

První podmínkou je paralyzované tělo. Naše tělo uvolňuje množství různých neurotransmiterů, přičemž obzvlášť důležité jsou glycin a kyselina gama-aminomáselná, zkráceně GABA, která vypíná motorické neurony, specializované buňky v páteři odpovědné za aktivaci svalů. Toto zablokování těla nám umožňuje snít bezpečně. Jinak bychom své sny prožívali celým tělem.

Druhá věc, k níž musí dojít, než můžeme začít snít, je vypnutí centrální exekutivní sítě (CEN) mozku. Exekutivní síť zahrnuje oblasti na obou stranách mozku, které částečně zprostředkovávají logiku, řád a ověřování reality. Když je tato síť vypnutá, můžeme ignorovat běžná pravidla času, prostoru a rozumu. Díky dočasnému vyřazení rozumu a logiky můžeme také nekriticky přijímat prapodivné zápletky našich snů. To dodává snům jak sílu, tak jejich jedinečný charakter.

Třetí věcí, k níž během snění dochází, je obrácení pozornosti dovnitř. Tehdy totiž aktivujeme značně rozptýlené a nesourodé části mozku souhrnně označované jako klidová síť mozku (default mode network, DMN). Pojmenování je to zavádějící, protože tato síť není ani zdaleka pasivním defaultním nastavením. Z tohoto důvodu budu v knize zmíněné oblasti označovat pojmem imaginativní síť – alternativním názvem užívaným některými vědci –, jelikož vystihuje vztah mezi mozkovou sítí a imaginativním myšlením.

Když jsme vzhůru, ale naše mysl se nezabývá žádnou činností či úkolem, není prázdná jako nový textový dokument v počítači, s blikajícím kurzorem čekajícím na příkaz. Mozek místo toho přirozeně přepíná z exekutivní sítě na imaginativní síť a střídá tak zaměření pozornosti ven a dovnitř. Je-li aktivovaná imaginativní síť, mysl volně putuje klikatícími se stezkami, které často vedou k nečekaným poznatkům. Ve chvílích, kdy si vnější svět nežádá naši pozornost, se vlády ujímají oblasti mozku tvořící imaginativní síť.

Během našeho každodenního života si exekutivní a imaginativní síť mezi sebou jednoduše předávají nadvládu. Právě teď, když čtete tyto řádky, zapojujete exekutivní síť. Imaginativní síť však mezitím dychtivě vyčkává na přestávku mezi úkoly zaměstnávajícími exekutivní síť. Jakmile k takové pauze dojde, obrátí se naše pozornost dovnitř a imaginativní síť ožívá. Poté, co se imaginativní síť aktivuje a zaujme nejvyšší pozici v naší kognitivní hierarchii, vyhledává v paměti volné asociace a neobvyklá spojení provázaná nejtenčími vlákny a následně vizualizuje hypotetické scénáře. Ty mohou být tak fantaskní nebo přitažené za vlasy, že by je náš racionální mozek řízený exekutivní sítí pravděpodobně okamžitě odmítl. Díky imaginativní síti je náš snící mozek nespoutaný tak, jak náš bdělý mozek není a nikdy ani nemůže být.

Imaginativní síť je pro snění klíčová. Umožňuje nám „vidět“, aniž bychom přijímali vizuální informace z vnějšího světa. Reálně tak můžete snícímu člověku posvítit do očí a on toto světlo neuvidí. Když se nám zdají sny, je to jako promítání filmu v setmělém kině. To je bezpochyby důvod, proč starověcí Řekové používali v souvislosti se sněním spojení „vidět sen“, nikoli „mít sen“.

Je-li zapojena imaginativní síť, objevuje se spontánní myšlení. Stejně jako ožívají shluky neuronů v Petriho misce elektrickou aktivitou bez vnějších podnětů, ožívá i snící mozek, přestože je téměř zcela odříznutý od okolního světa. Proto se také imaginativní síť někdy nazývá temnou energií mozku. Vytváří a spřádá příběhy z ničeho.

Edward F. Pace-Schott, profesor psychiatrie z lékařské fakulty Harvardovy univerzity, popsal imaginativní síť jako skutečný vypravěčský instinkt, protože ze vzpomínek, postav, znalostí a emocí splétá souvislé příběhy.¹ Tato volně plynoucí vyprávění vznikají z ničeho, a přesto překypují významem. Při střetnutí s trhlinou v realitě ji lidský mozek vyplní vlastním narativem. Pacienti trpící určitými typy částečné amnézie dělají totéž. Když jim položíte otázku související s mezerou v jejich paměti, neřeknou, že si nevzpomínají, ale bezděčně si něco vymyslí. Lidé s Alzheimerovou chorobou to občas dělají také.

Snová vyprávění poháněná imaginativní sítí plynou bez námahy. Ačkoli si sny vytváříme sami, málokdy máme možnost ovlivňovat jejich průběh. V tomto ohledu figurujeme spíše jako herci a herečky v hlavních rolích než jako režiséři. Nemělo by to však být zaměňováno s prožíváním disociativního stavu, kdy se vznášíte mimo své tělo a dějovou linku snu. Lze to připodobnit spíše stavu, kdy sedíme za volantem v autě, které neřídíme. Stále jsme hlavními protagonisty našich snů a sen plně prožíváme. Jen vědomě neřídíme, kam se sen bude ubírat.

Při snění jsme zcela ponořeni do snu a odděleni od ostatních postav ve snovém světě. Snové já je fyzicky přítomné. To neznamená, že ve snu máme stejné tělo jako v bdělém stavu. Může být mladší, starší, dokonce i jiného pohlaví. Ve snu také vnímáme vlastní jedinečnost a odlišnost od ostatních postav, přestože jsou všechny výtvorem naší představivosti.

Ve snech procházíme nesourodými vzpomínkami a splétáme příběh a naše snová já jednají a reagují. Je to velkolepá produkce. Můžeme reagovat tak, jak by naše bdělé já nikdy nereagovalo. Můžeme být silnější či slabší, asertivnější či pasivnější. Dalo by se říct, že máme bdělé já a snové já.

Ale jak jedinečný náš snící mozek skutečně je? Vždyť během denního snění jsme také hlavními postavami. Stejně jako v případě snů si můžeme i během denního fantazírování představovat imaginární scénáře a naše mysl přelétává od tématu k tématu, přeskakuje v čase i prostoru. Fantazírování se však od snů liší. Jedná se o řízené myšlenky: Nebylo by fajn strávit dovolenou na Kanárech? Co by se stalo, kdybych opustila zaměstnání?

A co psychedelika? Ta často vyvolávají stavy popisované jako snové zážitky – od snění se ale také liší. Imaginativní síť je totiž v případě užití psychedelik méně aktivní než při plné aktivaci ve snícím mozku. A na rozdíl od snů, kde je člověk ústřední postavou dramatu, je zážitek zprostředkovaný psychedeliky odtělesněný a disociativní.

Existuje-li nějaký stav mysli, který se částečně překrývá se sněním, je to toulání mysli. Když se naše mysl toulá, myšlenky se vynořují jedna za druhou, aniž by se soustředily na jakýkoli konkrétní úkol či cíl. Své myšlenky vlastně nezaměřujeme vůbec na nic. Přestože ani toulání mysli, ani snění nejsou orientované na cíl, existují mezi těmito stavy rozdíly. Toulání mysli je stále omezeno působením exekutivní sítě. Toulavá mysl je sice do určité míry svobodná, ne však v takovém rozsahu jako snící mysl. Nespoutaná povaha snění nás ve spánku dokáže vzít na místa, která si v bdělém životě ani nepředstavíme.

Dokonce i sny mají pravidla

Byť jsou sny divoké a nezkrotné, plné nepravděpodobných situací a iracionálních skoků v čase a prostoru, mají určitá omezení – dokonce i sny mají pravidla. Ačkoli imaginativní síť povoluje uzdu snící mysli, nejsou sny nekonečně divoké a rozhodně nejsou zcela náhodné. Když se přestanete soustředit na sny jednoho konkrétního člověka a zvážíte tisíce zaznamenaných snů už od starověku, vynoří se určité obrysy. Navzdory obřím změnám v našem způsobu života se náplň snů v průběhu věků téměř nezměnila. Spousta běžných snů, které se nám zdají dnes, se neliší od těch, které mívali lidé v Egyptě v časech faraonů nebo v Římě za Caesarovy vlády. Záznamy o poruchách spánku z Číny před více než 1 800 lety popisují létání a pády ve snu i noční běsy. Zní to povědomě?

Dotazníky vyplněné japonskými a americkými vysokoškolskými studenty v 50. letech 20. století dokázaly, jak univerzální sny skutečně jsou. V obou zemích studenti odpovídali na otázku „Zdálo se vám někdy o …?“, ke které byl přiložený seznam všech možných typů snů od plavání a nahoty po pohřbení zaživa. Podobnost odpovědí mezi vzdálenými studenty vzdálenými od sebe půl světa byla zarážející.

Japonští studenti nejčastěji uváděli těchto pět typů snů:

Někdo na mě útočí nebo mě pronásleduje

Pád

Opakovaně se pokouším něco udělat

Škola, učitelé, studium

Ztuhnutí strachem

Mezi Američany se na horních pěti příčkách umístily tyto sny:

Pád

Někdo na mě útočí nebo mě pronásleduje

Opakovaně se pokouším něco udělat

Škola, učitelé, studium

Sexuální zážitky (u japonských studentů se sexuální zážitky umístily na šestém místě)

O padesát let později byl podobný průzkum proveden se studenty v Číně a v Německu. Zjištěné odpovědi byly také pozoruhodně podobné.

Čínští studenti nejčastěji odpovídali takto:

Škola, učitelé, studium

Někdo mě pronásleduje

Pád

Přicházím někam pozdě, např. mi ujede vlak

Neúspěch u zkoušky

A u německých studentů šlo o následující sny:

Škola, učitelé, studium

Někdo mě pronásleduje

Sexuální zážitky

Pád

Přicházím někam pozdě, např. mi ujede vlak

Jak je možné, že průzkumy snění provedené s odstupem půl století a ve čtyřech různých zemích dospěly k tak podobným výsledkům? Možná si říkáte, že to souvisí s každodenními zkušenostmi. Spojené státy, Japonsko, Německo a Čína jsou přece jen všechno moderní, průmyslové společnosti. Možná, že oslovení studenti žili podobné životy, a proto měli podobné sny. Mohly by se sny lidí z domorodých kultur lišit?

To se rozhodli zjistit antropologové v šedesátých a sedmdesátých letech minulého století. Shromáždili záznamy o snech skupin původních obyvatel, například australských Yir Yorontů, mexických Zapotéků a brazilských Meinaků. Porovnali specifika jejich snů se znaky snů dnešních Američanů a zaměřili se na témata jako agrese, sexualita a pasivita. Navzdory obrovským rozdílům v životních zkušenostech tradičních kultur a zkušenostech novodobých Američanů se jejich snové krajiny podobaly navzájem víc, než se sobě podobaly kultury, z nichž vzešly.

Ze záznamů snů například vyplynulo, že jak v tradičních společnostech, tak v dnešních Spojených státech muži častěji sní o jiných mužích, zatímco ženy sní o mužích i ženách ve stejné míře. V obou kulturách byli muži i ženy ve svých snech častěji oběťmi agrese než agresory. Další shoda se projevila u snů o sexu – tvořily méně než deset procent celkového počtu snů.

Sny jsou po celém světě pozoruhodně podobné – nehledě na to, jakým jazykem hovoříme; zda žijeme ve městě, nebo na venkově, ve vyspělé, nebo rozvojové zemi; nehledě na bohatství či postavení ve světě. Vzhledem k takové kontinuitě snů napříč časem a prostorem se lze oprávněně domnívat, že typické znaky a náplň našich snů jsou vepsané v naší DNA coby produkt naší neurobiologie a evoluce a že jsou do značné míry imunní vůči kulturním, geografickým a jazykovým rozdílům. Při čtení následujících stránek mějte tento zásadní fakt o snění na paměti: sny fungují jen tak, jak jim dovoluje naše neurobiologie. Nejsou tudíž bez limitů. Jakkoli magické nám mohou sny připadat, podléhají určitým mezím.

Sny se řídí jistými pravidly, ale jinak, než jsme zvyklí. Například matematika nehraje v našich snech roli a během snění jen vzácně zapojujeme kognitivní procesy, jako je čtení, psaní a používání počítače. Bez logiky exekutivní sítě jde o náročné, ne-li nemožné úkony.

Pravděpodobně se vám také nezdá například o mobilním telefonu klusajícím v koňském sedle a jen ojediněle se ve snech proměňují předměty v lidi a naopak. V Shakespearově Snu noci svatojánské se postavy mění ve zvířata, ale v zaznamenaných snech se lidé mění v živočichy zřídka. Když se předměty transformují v jiné předměty, bývají si zpravidla podobné. Auto se promění v kolo. Autobus městské dopravy se promění ve školní autobus. Dům se promění v hrad nebo se dům stojící na jednom místě přenese jinam. Skoky ve snech vycházejí ze sémantických map v naší paměti.

Sémantické mapy představují způsob, jakým si organizujeme lidi, předměty a místa, jež spadají do našeho světa. Můžete si je představit jako hrozny vína. Jeden hrozen může znázorňovat druhy dopravy. Jiný typy bydlení. Když vaše snící mysl přeskakuje od asociace k asociaci, zpravidla setrvává ve stejném sémantickém shluku. Jeden způsob dopravy se změní v jiný. Jeden typ bydlení se změní v jiný. Podle toho, co doposud víme, fungují sny takto už od dob, kdy je lidé začali zaznamenávat.

Sociální a emoční síla snů

Přemýšlím nad tím, zda si dějové linky snů udržely pozoruhodnou konzistentnost napříč lidskými dějinami proto, že se často soustředí na emoce a mezilidské vztahy, skutečné i imaginární. Snící mysl přehrává nejrůznější hypotetické scénáře bez jakýchkoli odsudků. Díky tomu můžete ve vlastním snu figurovat v jiném pohlaví nebo s odlišnou sexuální orientací a ocitat se v sexuálních a mezilidských situacích, které by ve vašem bdělém životě byly nepravděpodobné, nebo by vám dokonce byly odporné. Děje se tak převážně vlivem našich emocí: Jaký by to byl pocit, udělat tohle?

Emoční a sociální zaměření snů je pravděpodobně také důvodem, proč jsou sny jen pramálo ovlivněny technologiemi, které nám od 50. let 20. století výrazně proměňují život. Televize, počítače, internet a chytré telefony se v přepisech snů vyskytují jen ojediněle. Do světa snů dokonce nepronikla ani naše současná závislost na sociálních médiích, jak naznačují (zatím sice omezené, ale přibývající) výzkumy působení digitálního života na ten snový.

Tím nejdůležitějším, co nám imaginativní svět snů přináší, jsou sociální experimenty. Jsme společenští tvorové. Sny nám poskytují myšlenkové experimenty, které zkoumají vztahy v našem životě, často nepravděpodobné a jindy hluboce dojemné, čímž budují naši sociální inteligenci. Tato centrální funkce snění existuje díky nejnovějšímu a nejvýznamnějšímu evolučnímu skoku lidského mozku a imaginativní sítě – mediální prefrontální kůře.

Mediální prefrontální kůra neboli mPFC se nachází na vnitřní ploše mozku a jde o chomáč neuronů v části obou čelních laloků (pravého a levého), za čelem, nad kořenem nosu. Prefrontální znamená nejpřednější část čelních laloků, je tedy řeč o útvarech přímo za čelem. Právě prefrontální kůra vytlačila lidské čelo dopředu. V této oblasti se kultivují nejnovější neurony, což poukazuje na fakt, že nás selekční tlaky činí sociálnějšími a lidštějšími.

Díky mPFC dokážeme v bdělém životě brát v úvahu nejen náš vlastní, ale i jiné úhly pohledu. To je mimořádná schopnost. Ačkoli se lidský mozek za posledních tři až pět tisíc let zmenšil, sociální inteligence našeho živočišného druhu se zvýšila. Za to vděčíme mPFC. Poškození mPFC má za následek nedostatek empatie, špatné sociální rozhodování a neschopnost dodržovat sociální konvence. Také je pak mnohem těžší změnit prvotní úsudek o jiném člověku, přestože se o něm dozvíte nové informace.

Jakmile během snění exekutivní síť ustoupí do pozadí a ústřední role se ujme imaginativní síť, mPFC je osvobozená. Když přisuzujeme myšlenky, pocity a úmysly nejen svým snovým já, ale také ostatním postavám, které si ve snech vytváříme, jde o práci mPFC. Tato schopnost představit si sebe v kůži jiného člověka, zejména ve vztahu k nám samotným, se označuje termínem „teorie mysli“.

Teorie mysli nám umožňuje přemýšlet nad svými přesvědčeními, touhami a emocemi a odhadovat je také u lidí, se kterými komunikujeme. Přisuzování duševních stavů sobě i ostatním začíná už v dětství a považuje se za zásadní pro naše úspěšné fungování v kmeni, komunitě nebo společnosti. Lidé trpící například autismem, schizofrenií nebo sociální úzkostnou poruchou mají s výše uvedeným potíže, což jim velmi ztěžuje interakce. Teorie mysli nám pomáhá pochopit, proč někdo jedná tak, jak jedná, a odvodit, jak by mohl jednat v budoucnu. Když sníme, teorie mysli nám umožňuje přemýšlet o tom, jak bychom se cítili v určitých imaginárních situacích a jaké pocity by ohledně nás mohli mít v těchto scénářích ostatní. To je důležité, protože to zlepšuje naši schopnost interakce ve skupinách a způsobilost ke kolektivnímu řešení problémů a práci se společným cílem. Teorie mysli se naplno projevuje při snění a umožňuje nám rozvíjet složité sociální scénáře, imaginativní myšlenkové experimenty, které mohou mít přínos pro náš bdělý život.

Prožívání myšlenkových experimentů ve snech nám rovněž otevírá přístup k vybuzenému limbickému systému. Limbický systém je zodpovědný za emoce, vzpomínky a vzrušení. Pravděpodobně si vybavíte, že limbický systém se během snění může aktivovat na úrovně, které jsou během bdělosti nemožné. Tento hyperaktivní emoční stav může zlepšit naši sociální inteligenci a vhled. Pokud si říkáte, jak mohou emoce hrát tak zásadní roli v našich sociálních dovednostech, uvědomte si, že když dojde k poranění limbického systému a k jeho odpojení od racionální exekutivní části mozku, naše myšlení „ochrne“ a už nedokážeme chápat sociální svět, dokonce ani činit přímočará rozhodnutí. Poškození limbického systému může omezovat schopnost empatie, chápání sociálních náznaků a zvažování vhodnosti interakce s ostatními. Přestože to tak obvykle nevnímáme, emoce jsou nezbytné pro optimální posuzování sociálních situací. Věřím, že právě tato schopnost poháněla náš kolektivní vývoj.

Snící já versus bdělé já

Většina z nás má jasnou představu o tom, kdo jsme. Kromě fyzického vzhledu disponujeme také vzpomínkami na své minulé činy a představami o tom, kde bychom chtěli v budoucnu být. Máme jistá přesvědčení, morálku, záliby i antipatie. To vše vykresluje náš detailní autoportrét. Ale co hlavní protagonista vašich snů? Liší se vaše snové já od toho, kým jste, když jste vzhůru?

Američtí badatelé Calvin Hall a Robert Van de Castle v polovině dvacátého století vyvinuli systém umožňující rozebírání snů na jednotlivé části.² Jejich technika zahrnuje mimo jiné zaznamenávání postav ve snu. Jsou to jednotlivci, skupiny, nebo zvířata? Jsou to muži, nebo ženy? Jak agresivní sen byl? Byl snící člověk agresor, nebo oběť?

Zjistili, že hlavní postavou snu je téměř pokaždé ten, kdo sní, děje se účastní zpravidla přibližně pět postav a snové dějové linky se s větší pravděpodobností stáčejí spíše k neštěstí než ke šťastnému konci, a spíše k agresi než k laskavosti. Hall, Van de Castle a jejich kolegové díky tomuto hodnoticímu systému také ukázali, že většina snů není snůška bizarností, ale že jde o běžné každodenní věci.

Pohled na sny jako na pokračování našeho bdělého života se nazývá hypotéza kontinuity snění. Hypotéza kontinuity nepředpokládá, že naše sny dokonale odrážejí náš bdělý život, ale tvrdí, že odrážejí naši osobnost, hodnoty a motivy a že naše sny jsou ovlivňovány citovými záležitostmi, strastmi a potřebami, které máme v bdělém stavu. Podle zastánců této teorie je možná až sedmdesát procent našich snů „ztělesněnými simulacemi“ našich osobních starostí a představ.³

Každý, kdo do svého snu obsadil šéfa po náročném dni v práci nebo milovaného příbuzného krátce po jeho smrti, ví, že do snů pronikají prvky našeho života. Jedna studie srovnávající matky pracující mimo domov s matkami v domácnosti zjistila, že sny zaměstnaných matek obsahují nepříjemnější emoce, více mužských postav a méně domáckého prostředí než v případě žen v domácnosti.

Všichni však víme, že sny jsou často od bdělého života na hony vzdálené. Připadá mi, jako by v tomto ohledu panovala ve stejné míře diskontinuita i kontinuita. Velká část toho, co se z bdělé reality promítá do snů, je pokřivená nebo vytržená z kontextu. Často jde o zvláštní koktejl skutečného a neskutečného.

Jak velkou část naší každodenní reality začleňujeme do snů, se vědci snažili zjistit prostřednictvím drastických zásahů do života výzkumných subjektů. Takové studie využívaly barevné brýle, imerzivní videohry a další techniky, aby poodhalily, jak naše bdělá realita prosakuje do snů. Asi si dokážete představit, že o věrné ztvárnění jde jen ojediněle. Lidé, kteří celý den nosili brýle s červenými skly, měli občas červené sny a občas se jejich sny „zabarvily brýlemi“ jen částečně.⁴ Při jiném experimentu nosili účastníci „inverzní brýle“, které obracely svět vzhůru nohama.⁵ O obrácené realitě se jim pak v noci nezdálo, nicméně se v jejich snech vyskytly některé obrácené objekty. Prvky z videoher se ve snech objevují, ale sny samotné jsou zřídkakdy opakováním hry. To by bylo na poměry snícího mozku příliš prozaické.

Časem začnou být vzory snových příběhů pro každého z nás jedinečné, ale nemělo by se od nich očekávat, že věrně replikují náš každodenní život. Hall s jedním svým kolegou analyzovali 649 snů Američanky užívající pseudonym Dorothea. Dorothea si začala zaznamenávat sny do deníku v roce 1912, ve svých pětadvaceti letech. A pokračovala téměř až do své smrti v roce 1965, kdy jí bylo sedmdesát osm let. Jejím zápisům, pokrývajícím pět desetiletí snění, dominuje hrstka témat, která se objevují ve třech čtvrtinách všech jejích snů:

Jídlo a jedení

Ztráta nějakého předmětu

Pobyt v malé nebo neuklizené místnosti nebo nevítané vniknutí druhých do jejího pokoje

Přítomnost její matky ve snu

Chození na toaletu

Pozdní příchod

Tento vzor zůstal napříč desetiletími pozoruhodně konzistentní. Když si přečtete sto nebo dvě stě Dorotheiných zápisků, u dalších už bezpečně poznáte, že autorkou záznamu je ona. Její sny nám však ve skutečnosti neposkytují žádná vodítka ohledně jejího života. Nikdy byste si z nich nevyvodili, že se narodila jako druhá z osmi sourozenců, že se tak stalo v Číně čínským misionářům, že přišla do Spojených států ve třinácti letech, že v třiceti osmi letech získala doktorát z psychologie, že se nikdy neprovdala, neměla děti ani že učila až do samého odchodu do penze. Nanejvýš byste z Dorotheiných snů mohli vyčíst náznaky ohledně jejích hodnot, starostí a obav.

Ani Calvin Hall nedokázal na základě snů spolehlivě rozpoznat jednotlivé osobnosti a vlastnosti svých pacientů. Poté, co probádal sny sedmnácti mužů z americké výpravy na Mount Everest v roce 1963, určil, kteří dva z nich budou nejoblíbenější, psychologicky nejvyspělejší a také nejlepší vůdci. Spletl se na celé čáře. Tito dva byli mezi ostatními oblíbení úplně nejméně, byli nevyzrálí a ve vedení ostatních či v povzbuzování morálky si počínali příšerně. Jak Hall napsal, „závratné množství nesprávných úsudků“, kterých se dopustil ve snaze odhadnout chování horolezců v bdělém stavu na základě náplně jejich snů, ho dovedlo k vystřízlivění. Hallovy mylné úvahy odhalily hranice toho, do jaké míry odrážejí sny realitu. Podle všeho jsou sny přinejlepším jejím křivým zrcadlem.

Jak se sny vyvíjejí v dětství

Ačkoli jsou moji tři synové už na vysoké škole, stále si pamatuju, jak jsem sledoval jejich vývoj v kojeneckém a batolecím věku. Jejich první skutečný úsměv, první slovo, první krok, první den ve školce. Kdykoli dosáhli některého z takových milníků, cítil jsem stejně jako většina rodičů nadšení i úlevu. Když se malé dítě vyvíjí a poznává svět, v jeho mozku dochází mimo zrak rodičů, a to i těch nejpozornějších, k podobně zásadním neurologickým pokrokům. Byť se tyto milníky odehrávají „mimo jeviště“, nejsou o nic méně důležité, zejména co se týká snění.

Schopnost snít je významný kognitivní úspěch, který si vyžádal mnoho času. Vlastně dřív chodíme a mluvíme než sníme. Schopnost snít se rozvíjí společně s rozvojem vizuálně prostorových dovedností přibližně ve čtyřech letech, tedy zhruba v době, kdy se učíme skákat, balancovat na jedné noze a chytat míč.

O tom, jak se sny dětí mění, máme informace díky longitudinálním studiím sledujícím první výskyt a vývoj snů. V některých případech se do reportování a hodnocení snů zapojily celé rodiny, a to po několik dekád, až do dospívání a dospělosti. Díky tomuto intenzivnímu výzkumu víme, že sny dětí a jejich představivost v bdělém stavu se rozvíjejí v tandemu.

Brzy po nástupu snění dochází k pozoruhodně univerzální události v dětském vývoji – k výskytu nočních můr. Na noční můry se blíže zaměříme v další kapitole, děti však zažívají mnohem více nočních můr než dospělí. Jejich snové krajiny jsou osídlené příšerami a nadpřirozenými bytostmi bez ohledu na výchovu. U většiny z nás pak noční můry vymizejí, když dospějeme.

Evoluční výhody snění