Rahul Jandial

PREČO SNÍVAME

Čo neuroveda odhaľuje o snoch a ich vplyve na náš život a zdravie

Copyright © Rahul Jandial 2024

Photo © Michael Becker

Podľa anglického originálu This Is Why You Dream: What Your Sleeping Brain Reveals. About Your Waking Life vydalo v edícii Pod povrchom nakladateľstvo Jan Melvil Publishing v Brne roku 2024. Žiadna časť tejto knihy nesmie byť nijako použitá alebo reprodukovaná bez písomného súhlasu, s výnimkou prípadov krátkych citácií ako súčasti kritických článkov a recenzií.

Preklad Martina Aster Kyjaková

Zodpovedná redaktorka Simona Tlacháčová

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakčná spolupráca Lenka Čížková, Jitka Vlha Stříšková

Odborná spolupráca Ondřej Volný

Grafická úprava a sadzba Stará škola (staraskola.net)

Obálka Alex Gutrai

Fotografie autora Michael Becker

Jazyková korektúra Linda Horobová

E-kniha Alena Zachová, Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a pripomienky: melvil.cz/chyby

Recenzie a pochvaly: melvil.cz/kniha-preco-snivame, libisemi@melvil.cz

© Jan Melvil Publishing, 2024

ISBN 978-80-7555-235-8

Venujem otcovi za to, že ma naučil, ako premýšľať.

Úvod

Večerná dávka úžasu

Celý svoj život som strávil ponorený do štúdia mozgu. Vyštudoval som medicínu, získal titul PhD. Som neurochirurg a zároveň neurovedec. Operujem pacientov s rakovinou a inými chorobami a súčasne vediem výskumné laboratórium. Nie je možné stráviť toľko času liečením a štúdiom mozgu bez toho, aby som nad ním nebol v úžase. Čím viac toho viem, tým viac ma zaujíma a opantáva.

Mozog má miliardy neurónov (a trilióny ich prepojení) a je nekonečne komplexný. Avšak počas mojej cesty k jeho poznaniu ma jedna funkcia mozgu vždy zaujímala viac ako tie ostatné: snívanie. Už veľa rokov hľadám odpovede na základné otázky: Prečo snívame? Ako snívame? A, čo je možno najdôležitejšie, čo naše sny znamenajú? A nie som v tom ani zďaleka sám.

Sny boli vždy opradené rúškom tajomstva. Zaujímali tých najväčších mysliteľov od starobylých Egypťanov a Aristotela až po Charlesa Dickensa a Mayu Angelou, od režiséra Christophera Nolana a aktivistu Nelsona Mandelu až po zosnulého brooklynského rappera menom Notorious B.I.G. Sú inšpiráciou pre nápady a umenie, rovnako aj v medicíne, psychológii, náboženstve a filozofii. Považovali sa za znamenia, správy od bohov a nášho podvedomia, od duše a seba, od anjelov a démonov. Zmenili životy jednotlivcov aj smerovanie sveta, boli popudom žiadostí o ruku aj obchodných návrhov, inšpirovali hudobné texty aj vedecké objavy, spustili vojenské invázie aj psychické zrútenia.

Sny nás zaujímajú, strašia, vzrušujú a inšpirujú, pretože sú také reálne, no zároveň také surreálne. Sme tvorcami svojich snov, ale súčasne bezmocnými účastníkmi v našich podivuhodných výplodoch. Sny vznikajú v nás, ale zdajú sa byť od nás akosi oddelené, akoby to boli domáce videá, ktoré sme si sami vymysleli. Nespĺňajú zákony času a prírody, sú intímne a zároveň mimo našej kontroly. Ako napísal britský básnik Byron:

… Spánok má svoj svet,

širokú ríšu divokej skutočnosti.

Sny zas a znova naberajú dych,

slzy a muky, dotyk radosti,

a doľahnú nám na myšlienky v bdení,

odľahnúť dajú denným trápeniam.1

Keďže sú naše sny často nesúrodé a nelogické, môže byť ťažké pochopiť, čo o nás hovoria naše imaginárne slzy, trápenia a radosti. Časom sa však spoja do živého obrazu toho, ako vidíme samých seba a svet okolo nás. Odhaľujú náš charakter, záľuby aj najtemnejšie obavy. V tomto zmysle sme svojimi snami a naše sny sú nami.

Hoci sa môže zdať, že vznik snov je záhadou, ich zdroj je, naopak, dobre známy. V mozgu sa rozliehajú elektrické vlny, ktoré v ňom prúdia každý moment nášho života. Sny sú výsledkom normálnej fyziologickej aktivity mozgu a výnimočnej transformácie, ktorá sa nám v hlave deje vždy, keď spíme, a riadi sa cirkadiánnymi rytmami — teda cyklami dňa a noci —, ktoré prirodzenie riadia náš život.

Snívanie by sme nemali zavrhovať len preto, že sa deje, keď spíme, a neriadi sa logikou, ktorá nám vládne v bdelom stave. Sny sú iným spôsobom myslenia. Práve ich divokosť im dáva transformačný potenciál. Tie najväčšie pokroky v umení, dizajne a móde sú postavené na nekonvenčnom myslení, ktoré je pri snívaní prirodzené, a vďaka kultúre, jazyku a kreativite má ľudstvo možnosť ďaleko presiahnuť limity svojej fyzickej evolúcie. V srdci toho všetkého sú sny.

V dnešnej dobe má slovo „sen“ veľa významov: ambícia, ideál, predstava a živé príbehy vytvorené počas spánku. Neuroveda však ukazuje, že hranice medzi spánkom a bdením nie sú až také jasné. Sny vám môžu pomôcť vyriešiť problém, naučiť sa hrať na hudobný nástroj, zdokonaliť sa v cudzom jazyku, zlepšiť svoje tanečné pohyby, natrénovať šport, dajú vám informácie o vašom zdraví a pomôžu vám predpovedať budúcnosť. Sny vás môžu aj duchovne obohatiť. Zabudnuté sny stále tvarujú vašu myseľ a ovplyvňujú vaše dni. Môžete sa naučiť, ako si sny zapamätať, pochopiť ich a dokonca ich ovplyvniť počas takzvaného lucidného snívania. A, čo je najdôležitejšie, sny nám môžu ponúknuť ten najlepší dar — dar sebapoznania. Vďaka interpretácii snov pochopíte, čo cítite, a prebádate svoj emočný život novými a hlbokými spôsobmi.

Sny sú prchavou formou poznania. Vidíme ich sami, izolovaní od vonkajšieho sveta, a sú subjektívnym zážitkom pre jediného diváka, preto je veľa aspektov snívania mimo sféry experimentálneho testovania alebo vedeckého dokazovania. V tejto knihe sa snažím čo najlepšie zachytiť aktuálny stav a hĺbku vedomostí o snoch a snívaní, no zároveň upozorniť na nejasnosti vo výskumoch a nezhody medzi vedcami. Táto kniha obsahuje aj teórie, ktoré som vyvinul na základe najnovších výskumov a svojich vlastných vedomostí o mozgu. Máte v rukách moje zhrnutie informácií z rozličných disciplín. Je výsledkom intenzívnej snahy a ešte väčšej pokory.

Kým začneme, zamyslime sa na chvíľku nad čarovnosťou snívania. Keď snívame, prekračujeme svoje fyzické ja. Už si neuvedomujeme, že ležíme alebo že sme v posteli. Máme zatvorené oči, ale aj tak vidíme. Naše telo je nehybné, ale chodíme, beháme, šoférujeme, lietame. Sme potichu, ale rozprávame sa s ľuďmi, ktorých poznáme a milujeme, nech sú už živí či mŕtvi, aj s ľuďmi, ktorých sme nikdy nestretli. Existujeme v prítomnosti, ale môžeme cestovať späť do minulosti alebo dopredu do budúcnosti. Sme na jednom mieste, ale môžeme sa preniesť na miesta, kde sme už roky neboli, alebo miesta, ktoré existujú iba v našej fantázii. Sme vo svete, ktorý sme si vyrobili úplne sami a ktorý dokáže presiahnuť všetky hranice. Sny sú našou dávkou úžasu na každú noc.

1.

Vyvinuli sme sa, aby sme snívali

Som v operačnej sále a vykonávam operáciu mozgu pri plnom vedomí. Používam zariadenie vyzerajúce ako pero, pomocou ktorého aplikujem troška elektriny priamo do mozgu pacientky. Odhalená mozgová kôra sa dúhovo leskne a je pretkaná žilami a tepnami. Pacientka je pri vedomí a bdelá, ale necíti žiadnu bolesť, pretože mozog nemá žiadne receptory bolesti. No elektrina má efekt. Každý mozog je jedinečný a niektoré body mi ožívajú pod rukami. Dotknem sa jedného miesta a pacientke sa vráti spomienka z detstva. Dotknem sa iného bodu a pacientka cíti vôňu citróna. Skúsim to inde a pacientka cíti smútok, hanbu, či dokonca túžbu.

Cieľom operácií mozgu pri vedomí je nájsť presné miesta, kde elektrický výboj nespôsobuje nič. To sú miesta, kde môžeme bezpečne prerezať povrchové tkanivo, aby sme sa dostali k nádoru, ktorý je hlbšie. Keď malý elektrický výboj nespôsobí žiadnu odpoveď, viem, že zásah nespôsobí ani žiadne funkčné poškodenie.

Metodická stimulácia vrchnej vrstvy — mozgovej kôry — milimeter po milimetri počas operácií mozgu pri vedomí mojim pacientom niekedy prinášala bizarné aj hlboké zážitky. Občas sú také intenzívne, že ma pacient požiada, aby som prestal, a vtedy musím operáciu zastaviť. Mozgová kôra má hrúbku iba päť milimetrov, ale obsahuje veľkú časť vecí, ktoré z nás robia to, kým sme: jazyk, vnímanie, pamäť, myšlienky. Malá dávka elektriny môže spôsobiť, že budú pacienti počuť zvuky, spomenú si na traumatické udalosti, zažijú hlboké emócie — a dokonca môžu aj snívať.

Elektrická stimulácia môže spustiť aj nočné mory. Stačí však vypnúť elektrinu posielanú na konkrétne miesto a nočná mora sa skončí. Keď toto miesto znova stimulujeme, vráti sa presne ten istý sen. Vracajúce sa nočné mory dnes považujeme za samostatne stojace okruhy neurónovej elektrickej aktivity, ktoré znova a znova prehrávajú pocity hrôzy.

Takto nespochybniteľne môj odbor vyriešil jednu z najstarších otázok ľudstva: Kde vznikajú sny? S istotou môžem povedať, že sny vznikajú v mozgu, konkrétne sú výsledkom elektrickej aktivity nášho mozgu.

Toto základné pochopenie skutočného pôvodu snov nám dlho unikalo. Počas väčšiny histórie ľudstva sme sny považovali za správy od bohov alebo démonov, alebo od našich predkov, alebo za informácie, ktoré si naša duša priniesla z nočných potuliek. Zdanlivo nehybná masa v našej lebke bola posledné miesto, kde by sme si vedeli predstaviť, že vznikajú sny. Mysleli sme si, že myseľ počas nočného odpočinku spí a je iba pasívnou nádobou, a sny sme nepovažovali za výsledok spánku. Ako by to tak mohlo byť? Ako by mohli naše mozgy bez akýchkoľvek vnemov zvonka v noci vytvárať také majstrovské diela? Zdrojom snov musí byť niečo väčšie ako my, niečo, čo nás ďaleko presahuje.

Dnes už, samozrejme, vieme, že celé vedomie vrátane snov je poháňané elektrinou a ukazuje sa, že snívajúci mozog je rovnako aktívny ako bdelý mozog. V skutočnosti elektrická aktivita a cykly merané v niektorých fázach spánku vyzerajú takmer rovnako, ako keď nespíme. Okrem toho množstvo energie spálené v niektorých oblastiach mozgu počas spánku môže presiahnuť spaľovanie počas bdenia, a to najmä v citových a vizuálnych centrách mozgu. Bdelý mozog zvyčajne upraví metabolickú aktivitu o 3 alebo 4 percentá nahor alebo nadol v emočnom limbickom mozgovom systéme, ale snívajúci mozog môže navýšiť limbický systém až o neuveriteľných 15 percent. To znamená, že sny dokážu dosiahnuť emočnú intenzitu, ktorá nie je v bdelom stave biologicky možná. Dalo by sa vlastne povedať, že najviac žijeme práve vtedy, keď snívame.

Keď snívame, naše mysle pulzujú mozgovou aktivitou: vidíme živo, cítime hlboko, hýbeme sa voľne. Sny majú na nás silný vplyv, pretože ich vnímame, akoby boli skutočné. Radosť, ktorú cítime v snoch, nie je fyziologicky iná ako bdelá radosť, a to isté platí aj pre hrôzu, frustráciu, sexuálne vzrušenie, hnev a strach. Existuje dôvod, prečo sa fyzické zážitky z našich snov zdajú byť skutočné. Keď v sne bežíte, aktivuje sa motorická kôra, teda rovnaká časť mozgu, ktorú by ste použili pri skutočnom behu. Ak v sne cítite dotyk milovanej osoby, je stimulovaná senzorická kôra, rovnako, ako by sa to stalo v bdelom stave. Keď si vizualizujete spomienku na miesto, kde ste kedysi bývali, zapojíte záhlavný lalok — oblasť zodpovednú za vizuálne vnímanie.

Existujú ľudia, ktorí tvrdia, že nemajú žiadne sny. V skutočnosti sníva každý, ale nie všetci si to pamätajú. Nemôžeme sa rozhodnúť, či chceme snívať, alebo nie. Snívať potrebujeme. Ak trpíme nedostatkom spánku, prvá vec, ktorú musíme dobehnúť, je snívanie. Ak sme dosť spali, ale trpíme nedostatkom snívania, hneď keď zaspíme, začneme snívať. A aj keď spánok nie je možný, môžeme mať živé sny. Medzi ľuďmi trpiacimi na fatálnu rodinnú nespavosť, zriedkavú a smrteľnú genetickú poruchu, ktorá znemožňuje spánok, je potreba snívania taká silná, že sny prenikajú aj do bežného dňa. Snívanie je jednoducho základ.

Desiatky rokov sa výskumníci študujúci snívanie zameriavali iba na jednu fázu spánku: na REM-spánok, teda aktívny spánok. Zistili, že každú noc trávime približne dve hodiny snívaním. Ak si to spočítame, dokopy je to asi dvanástina našich životov, ktorú trávime ponorení v snoch, teda jeden celý mesiac za rok. To znamená, že je pre nás snívanie veľmi dôležité. Toto číslo však môže byť ešte podceňované. Keď vedci v spánkových laboratóriách budia účastníkov štúdií v rôznych fázach noci, nie iba počas REM-spánku, zisťujú, že snívanie je možné v akejkoľvek fáze spánku. To znamená, že je celkom možné, že trávime až tretinu svojich životov snívaním.

V dnešnej dobe sa veľmi zameriavame na to, aby bol náš spánok zdravý, ale tieto zistenia mi vnucujú myšlienku, že možno v skutočnosti nepotrebujeme spánok, ale sny.

Čo tvorí snívajúca myseľ

Sny sú formou mentálnej aktivity, ale nevyžadujú externý stimul. Nespúšťa ich pohľad, zvuk, vôňa ani dotyk, naopak, prichádzajú automaticky, bez nášho pričinenia. Aby sme preskúmali, ako je to možné, pozrime sa mikroskopom na mozog a začnime základným stavebným kameňom myšlienok: neurónom.

Neuróny tvoria elektrické prepojenia v mozgu, ktoré vyrábajú myšlienky. Keď snívame, neuróny spoločne vystreľujú mnohokrát za sekundu. Jednotlivé neuróny sú krehké. Také krehké, že musia byť chránené cerebrospinálnou tekutinou, ktorá umožňuje elektrickú vodivosť. Táto tekutina je zároveň bohatá na živiny a ióny, ktoré z neurónov robia akési živé batérie pripravené kedykoľvek vychrliť elektrinu.

V mojom laboratóriu aj v iných laboratóriách po celom svete dokážeme rozobrať mozgové tkanivo až na úroveň jednotlivých buniek alebo neurónov. V Petriho miske je samostatný neurón živý, ale neaktívny. Ak by sme k nemu však pridali pár ďalších neurónov, zmenilo by sa to. Bunky sa spoja a zároveň spravia ešte niečo iné, čo je naozaj úžasné. Neuróny začnú odosielať medzi sebou veľmi malé elektrické výboje a bunkové zhluky sa zelektrizujú. Je prekvapivé, že neuróny nevyžadujú žiaden popud alebo nasmerovanie. Nedostávajú žiadne stimuly zvonka, ale aj tak v nich vzniká elektrina. Táto úžasná interakcia sa nazýva elektrická aktivita nezávislá od stimulov.

To isté sa deje aj v celom mozgu s jeho 100 miliardami neurónov a rovnakým množstvom podporných buniek. Nezaháľajú a nečakajú, kým ich rozruší a vyprovokuje vonkajší svet. Majú svoje vlastné vlny elektrickej aktivity, ktoré prúdia mozgom, a to dokonca aj bez akýchkoľvek stimulov. Toto všetko sa nazýva kognícia nezávislá od stimulov a je to aj dôvod, prečo dokážeme tvoriť myšlienky, aj keď sme odrezaní od vonkajšieho sveta. Presne to sa deje, keď snívame. Naša myseľ nedostáva žiadne externé stimuly, ale aj tak je aktívna. Aby však zakúsila divoké vizuálne príbehy snov, musia sa udiať tri veci.

Prvou je, že telo musí zostať nehybné. Naše telo uvoľňuje dva neurotransmitery, glycín a kyselinu gama-aminomaslovú (GABA), ktoré prakticky vypínajú motorické neuróny, bunky v mieche, ktoré aktivujú svaly. Znehybnenie tela umožňuje bezpečné snívanie. Inak by sme sa hýbali tak ako v sne.

Druhou vecou, ktorá sa musí stať, aby sme mohli začať snívať, je to, že výkonná sieť nášho mozgu sa musí vypnúť. Výkonná sieť je zložená zo štruktúr na oboch stranách nášho mozgu, ktoré sa aktivujú spoločne a ktoré sú zodpovedné za logiku, poriadok a testovanie reality. Keď je výkonná sieť vypnutá, môžeme ignorovať bežné pravidlá času, priestoru a logiky. Keďže dočasne zabudneme na rozum a logiku, môžeme bez pochybností prijať nepravdepodobný dej našich snov. To dodáva snom silu a zároveň jedinečný charakter.

Treťou vecou, ktorá sa udeje, keď snívame, je, že naša pozornosť sa upriami dovnútra. Keď sa to stane, aktivujeme široko rozptýlené a rôznorodé časti mozgu, ktoré sa spoločne nazývajú DMN (z angličtiny Default Mode Network). Tento názov, ktorý znamená v preklade sieť základného režimu, je však zavádzajúci, pretože vôbec nie je pasívnym základným stavom. Preto budem v tejto knihe nazývať tieto súvisiace časti mozgu alternatívnym názvom, a to sieť predstavivosti (v angličtine Imagination Network). Tento názov už niektorí členovia vedeckej komunity využívajú a je odvodený od vzťahu medzi mozgovou sieťou a kreatívnym myslením.

Keď nespíme, ale naša myseľ nie je zahĺbená do aktivity alebo úlohy, nie je prázdna ako počítačová obrazovka s blikajúcim kurzorom čakajúcim na príkaz. Naopak, mozog sa prirodzene prepne z výkonnej siete na sieť predstavivosti a pozornosť prenesie z vonkajšku dovnútra. Keď sa zapojí sieť predstavivosti, myseľ sa uvoľní a vydá sa na kľukatú cestu, ktorá často vedie k nečakaným objavom. Keď si vonkajší svet nezaslúži našu pozornosť, oblasti mozgu, ktoré tvoria sieť predstavivosti, začnú prevládať.

V bežnom každodennom živote sa výkonná sieť a sieť predstavivosti vymieňajú vo vedení. Práve teraz, keď čítate tieto slová, je zapojená výkonná sieť. Sieť predstavivosti nezmizla, chce sa zapojiť a čaká na prestávku v úlohách, ktoré zamestnávajú výkonnú sieť. Keď sa niečo také stane, naša pozornosť sa obráti dovnútra a sieť predstavivosti ožije. Keď je sieť predstavivosti aktívna a dostane sa na prvú priečku v našej kognitívnej hierarchii, vyhľadáva voľné prepojenia v našej pamäti a nezvyklé súvislosti, ktoré spájajú iba drobnosti, a vizualizuje si simulácie vecí, ktoré by sa mohli stať. Tie môžu byť také bláznivé alebo uletené, že náš racionálny mozog ich môže potlačiť, keď sa k moci dostane výkonná sieť. Vďaka sieti predstavivosti je náš snívajúci mozog nespútaný a rozlietaný tak, ako to náš bdelý mozog nikdy nedokáže.

Sieť predstavivosti je základom snívania. Umožňuje nám „vidieť“ bez získavania vizuálnych informácií z okolitého sveta. Do očí snívajúceho človeka môžete zasvietiť silnou baterkou, ale aj tak si to ani nevšimne. Keď snívame, je to ako premietanie filmu v tmavom kine. To je nepochybne dôvod, prečo starí Gréci opisovali snívanie ako „pozorovanie“ sna a nie jeho „prežívanie“.

Keď je aktivovaná sieť predstavivosti, vznikajú spontánne myšlienky. Rovnako, ako keď zhluky neurónov v Petriho miske ožívajú elektrickou aktivitou bez externých stimulov, aj snívajúci mozog ožíva elektrickou aktivitou, hoci je z veľkej miery izolovaný od vonkajšieho sveta. Preto sa sieť predstavivosti nazýva temnou energiou mozgu. Vytvára niečo z ničoho, buduje príbehy od nuly.

Edward F. Pace-Schott, profesor psychiatrie na fakulte medicíny Harvardovej univerzity, opisuje sieť predstavivosti ako autentický inštinkt rozprávania príbehov, pretože spája spomienky, postavy, vedomosti a emócie do zmysluplných príbehov.1 Tieto voľne plynúce príbehy vznikajú z ničoho, ale aj tak majú svoj význam. Keď ľudský mozog narazí na medzeru v realite, vytvorí súvislý príbeh na jej preklenutie. Pacienti s niektorými typmi čiastočnej amnézie robia to isté. Keď dostanú otázku, ktorá mieri na medzeru v ich pamäti, namiesto toho, aby povedali, že si odpoveď nepamätajú, si bez váhania niečo vymyslia. Ľudia s Alzheimerovou chorobou to niekedy robia tiež.

Príbehy snov vznikajúce vďaka sieti predstavivosti ľahko plynú. Hoci svoje sny tvoríme, málokedy máme pocit, že dokážeme ovplyvniť pohyby v nich. Z tohto pohľadu sme skôr hlavnou postavou a nie režisérom. Ale nemali by sme si to mýliť s tým, keď sme oddelení a vznášame sa nad snovým príbehom a pozorujeme ho zvonka. Je to skôr ako byť na sedadle šoféra v aute, ktoré nemôžeme šoférovať. Stále sme hlavnými hrdinami svojich snov a naplno ich prežívame. Nedokážeme však vedome ovplyvniť, kam sa sny poberajú.

Keď snívame, sme do sna naplno vtelení a oddelení od ostatných postáv v snovom príbehu. Aj samotný sen je fyzicky zhmotnený. To však neznamená, že naše snové telo je rovnaké ako to, ktoré obývame v stave bdelosti. Naše snové telo môže byť mladšie, staršie — môže byť dokonca aj iného pohlavia. Zároveň máme pocit, že sme oddelení od ostatných v sne, no taktiež jedineční, hoci sú všetky postavy v sne výplodom našej fantázie.

V našich snoch vytvárame príbeh tak, že sa pohybujeme medzi jednotlivými spomienkami a naším snovým ja a reagujeme na ne. Je to celkom náročné. Môžeme reagovať iným spôsobom, ako by reagovalo naše bdelé ja. Môžeme byť silnejší alebo slabší, asertívnejší alebo pasívnejší. Mohli by sme teda povedať, že máme bdelé ja a snové ja (a tých môže byť niekoľko).

Ale aký výnimočný je v skutočnosti náš snívajúci mozog? Veď stredobodom nášho denného snívania sme tiež iba my. Rovnako ako v snoch, aj pri snívaní s otvorenými očami si dokážeme predstaviť rôzne vymyslené scenáre a naše mysle dokážu prepínať z témy na tému a preskakovať v čase a priestore. Snívanie s otvorenými očami je však iné, pretože sú to riadené myšlienky: nebolo by krásne ísť na dovolenku na Havaj? Čo by sa stalo, keby som odišiel z práce?

A čo psychedelické drogy? Tiež vytvárajú niečo, čo často opisujeme ako snové zážitky, ale aj tie sú iné ako snívanie. Pod vplyvom psychedelických drog je sieť predstavivosti v skutočnosti menej aktívna, na rozdiel od mimoriadne aktivovaného stavu v spánku. A na rozdiel od snov, keď je snívajúci hlavnou postavou príbehu, je zážitok pod vplyvom psychedelík odosobnený a disociatívny.

Ak existuje bdelý stav, ktorý sa čiastočne prekrýva so snívaním, je to blúdenie mysle. Keď naša myseľ začne blúdiť, myšlienky prichádzajú jedna za druhou bez smerovania k akémukoľvek cieľu alebo úlohe. Myšlienky jednoducho nesmerujú nikam. Ale hoci ani blúdenie mysle, ani snívanie nemajú žiadny cieľ, sú medzi nimi rozdiely. Blúdenie mysle zostáva spútané prostredníctvom väčšiny štruktúr výkonnej siete. Blúdiaca myseľ je čiastočne oslobodená, ale nie do takej miery ako snívajúca myseľ. Sloboda snov nás v spánku dokáže dostať na miesta, kam by sme sa v bdelosti nikdy nepozreli.

Aj sny majú pravidlá

Sny sú síce divoké, nespútané a plné neuveriteľných situácií a iracionálnych zmien času a priestoru, ale majú svoje hranice — dokonca aj sny majú pravidlá. Hoci sieť predstavivosti uvoľní snívajúcu myseľ, sny nie sú nekonečne divoké a určite nie sú náhodné. Keď sa namiesto jedného snívajúceho človeka pozrieme na 10 000 a namiesto jedného sna na tisíce a tisíce opisov snov už od staroveku, začnú sa črtať spoločné obrysy. Napríklad napriek obrovským zmenám nášho životného štýlu sa obsah snov za tisícročia nezmenil a nezávisí od milénia ani od generácie. Mnoho bežných snov je skoro rovnakých ako sny, ktoré sa ľuďom snívali vo faraónskom Egypte alebo v Ríme za čias Cézara. Poruchy spánku zaznamenané v Číne pred viac ako 1 800 rokmi zahŕňajú lietanie v sne, pády v sne a nočné desy. Znie vám to povedomo?

Dotazníky, ktoré v 50. rokoch vypĺňali japonskí a americkí študenti, ukázali, aké univerzálne sny v skutočnosti sú. Študentov v týchto dvoch krajinách sa spýtali otázku „Už sa vám snívalo o…?“ so zoznamom možných snov vrátane vecí ako plávanie, nahota či pochovanie zaživa. Podobnosť odpovedí medzi študentmi, ktorých delila polovica sveta, bola šokujúca.

Päť najčastejších snov u študentov v Japonsku bolo:

napadnutie alebo sledovanie;

pád;

opakované pokusy niečo urobiť;

škola, učitelia, štúdium;

zamrznutie strachom.

U Američanov bolo päť najčastejších snov nasledovných:

pád;

napadnutie alebo sledovanie;

opakované pokusy niečo urobiť;

škola, učitelia, štúdium;

sexuálne zážitky (sexuálne zážitky boli šiestym najčastejším snom u japonských študentov, ktorí vyplnili dotazník).

O päťdesiat rokov neskôr sa podobný prieskum uskutočnil medzi študentmi v Číne a Nemecku. Podobnosť odpovedí bola pozoruhodná.

Päť najčastejších snov u čínskych študentov bolo:

škola, učitelia, štúdium;

naháňanie alebo sledovanie;

pád;

neskorý príchod, napríklad zmeškanie vlaku;

neúspech v skúške.

U nemeckých študentov to bolo:

škola, učitelia, štúdium;

naháňanie alebo sledovanie;

sexuálne zážitky;

pád;

neskorý príchod, napríklad zmeškanie vlaku.

Ako je možné, že výsledky dotazníkov o spánku uskutočnené s rozdielom päťdesiatich rokoch v štyroch rozdielnych krajinách boli také podobné? Možno to súvisí s každodennými skúsenosťami. Predsa len, Spojené štáty, Japonsko, Nemecko aj Čína sú moderné industriálne krajiny. Možno boli životy študentov také podobné, že mali aj podobné sny. Boli by sny ľudí žijúcich v domorodých kultúrach iné?

Antropológovia v 60. a 70. rokoch sa to rozhodli preskúmať. Zozbierali opisy snov od domorodcov, napríklad z kmeňov Yir Yoront v Austrálii, Zapotec v Mexiku a Mehinaku v Brazílii. Porovnali vlastnosti ich snov so snami Američanov a zamerali sa na témy ako agresivita, sexualita a pasivita. Napriek obrovským rozdielom medzi životmi tradičných kultúr a Američanov boli sny medzi sebou oveľa podobnejšie ako kultúry, v ktorých vznikli.

Napríklad opisy snov z tradičných spoločnosti a USA ukázali, že muži oveľa častejšie snívajú o iných mužoch, ale ženy snívajú rovnako o mužoch ako o ženách. V oboch kultúrach boli muži aj ženy pravdepodobnejšie obeťou agresivity a nie agresormi a zhodovali sa aj v tom, že menej ako 10 % snov malo sexuálny charakter.

Sny sú na celom svete pozoruhodne podobné bez ohľadu na to, akým jazykom hovoríme, či žijeme v meste alebo na dedine, v rozvinutej alebo rozvíjajúcej sa krajine, bez ohľadu na bohatstvo alebo postavenie vo svete. Vzhľadom na túto kontinuitu snov v čase a priestore je rozumné usúdiť, že vlastnosti a obsah snov sú zabudované do našej DNA, funkcie našej neurobiológie a evolúcie a imúnne voči rozdielom v kultúre geografii a jazyku. Na nasledujúcich stránkach nesmieme zabúdať na dôležitú vec: sny existujú v rámci danom svojím neurobiologickým pôvodom. Samy nie sú skutočne bez obmedzení. Snívanie sa môže zdať čarovné, ale drží sa istých hraníc.

Sny dodržiavajú pravidlá aj inými spôsobmi. Matematika v nich napríklad nehrá žiadnu úlohu a počas sna je výnimočné využívať iné kognitívne procesy, ako je čítanie, písanie a používanie počítača. Bez logiky výkonnej siete sú tieto veci náročné, ak nie nemožné.

Pravdepodobne sa vám nikdy nebude snívať ani o mobile jazdiacom na koni a je mimoriadne výnimočné, aby sa veci menili na ľudí alebo naopak. V Shakespearovom Sne noci svätojánskej sa postavy menia na zvieratá, ale v snoch sa ľudia na zvieratá menia málokedy. Keď sa veci menia na iné veci, zvyčajne sa menia na niečo podobné. Auto sa mení na bicykel. Mestský autobus sa mení na školský autobus. Dom sa mení na zámok a dom na mieste, ktoré dobre poznáme, sa môže zmeniť na dom niekde inde. Preskoky v snoch sledujú sémantické mapy v našej pamäti.

Sémantické mapy sú spôsob, akým triedime ľudí, veci a miesta, ktoré sa nachádzajú v našom svete. Môžete si ich predstaviť ako strapce hrozna. Jeden strapec by mohli byť spôsoby dopravy. Druhý môžu byť typy bývania. Keď sa vaša snívajúca myseľ presúva od asociácie k asociácii, zvyčajne zostáva v jednom sémantickom strapci. Jeden spôsob dopravy sa mení na druhý. Jeden druh bývania sa mení na ďalší. Zatiaľ sa zdá, že takto sny fungovali už odvtedy, keď si ich ľudia začali zaznamenávať.

Sociálna a emocionálna sila snov

Zaujímalo by ma, či boli snové príbehy konzistentné v priebehu histórie ľudstva preto, lebo sa zameriavajú na emócie a medziľudské vzťahy, či už skutočné, alebo vymyslené. Snívajúca myseľ prehráva rôzne druhy možných scenárov bez akéhokoľvek hodnotenia. Preto sa môžete v sne vidieť ako iné pohlavie, s inou sexuálnou orientáciou a byť v sexuálnych alebo medziľudských situáciách, ktoré by boli v bdelom živote nepravdepodobné, alebo dokonca nevkusné. Robíme to prevažne prostredníctvom emócií: Ako by som sa cítil, keby som spravil toto?

Emocionálne a sociálne zameranie snov je pravdepodobne aj dôvodom, prečo sa sny takmer nemenia pod vplyvom technológií, ktoré od 50. rokov 20. storočia úplne zmenili náš život. Televízia, počítače, internet a smartfóny sa v opisoch snov vyskytujú zriedkakedy. Na základe obmedzených, ale stále narastajúcich prieskumov toho, ako naše digitálne živote ovplyvňujú sny, sa zdá, že ani súčasná závislosť od sociálnych sietí ešte nepresiakla do našich snov.

Svet predstavivosti v našich snoch nám prináša predovšetkým sociálne experimenty. Sme sociálne bytosti. Sny nám poskytujú myšlienkové experimenty, ktoré testujú vzťahy v našich životoch spôsobom, ktorý býva niekedy neuveriteľný a niekedy neskutočne hlboký, a buduje tak našu sociálnu inteligenciu. Táto hlavná vlastnosť snívania sa opiera o najnovší a najväčší evolučný pokrok v ľudskom mozgu a sieti predstavivosti, o mediálny prefrontálny kortex (mPFC).

Túto časť mozgu nájdeme v strede mozgu a je to zhluk neurónov v časti každého predného laloka, pravého aj ľavého, za čelom a nad koreňom nosa. Prefrontálna znamená, že je úplne vpredu na predných lalokoch, takže sa nachádza priamo za čelom. To je oblasť, kde sa budujú najnovšie neuróny a odhaľujú sa tam evolučné tlaky, ktoré nás robia sociálnejšími a ľudskejšími.

V našom bdelom živote hrá mPFC rolu v schopnosti zvážiť uhol pohľadu a uhol pohľadu ostatných. To je výnimočná schopnosť. Hoci sa ľudský mozog za posledných 3 000 až 5 000 rokov zmenšil, sociálna inteligencia nášho druhu vzrástla. Za to môžeme poďakovať hlavne mPFC. Poškodenie mPFC spôsobuje nedostatok empatie, nesprávne rozhodovanie v sociálnej oblasti a neschopnosť dodržiavať spoločenské konvencie. Zároveň sťažuje zmenu nášho pôvodného úsudku o niekom aj po tom, ako získame nové informácie.

Keď snívame, mPFC je oslobodený, pretože výkonná sieť ustúpi do úzadia a do popredia sa dostáva sieť predstavivosti. Keď nielen svojmu snovému ja, ale aj ostatným postavám, ktoré sme si v sne vymysleli, prisudzujeme myšlienky, pocity a zámery, je to dielom mPFC. Táto schopnosť vcítiť sa do niekoho iného, najmä vo vzťahu k nám, sa v skratke nazýva teória mysle.

Teória mysle nám umožňuje myslieť na svoje presvedčenia, túžby a emócie a odvodiť tieto veci u ostatných ľudí, s ktorými komunikujeme. Pripisovanie mentálneho stavu sebe aj ostatným začína v detstve a považuje sa za základ našej schopnosti úspešne žiť v tlupe, komunite alebo spoločnosti. Ľudia s poruchami ako autizmus, schizofrénia a sociálna úzkostná porucha s tým majú problém, takže je pre nich komunikácia náročná. Teória mysle nám pomáha pochopiť, prečo niekto koná tak, ako koná, a ako by sa mohol zachovať v budúcnosti. Keď snívame, teória mysle nám umožňuje premýšľať o tom, ako by sme sa sami cítili v istých vymyslených situáciách a čo by si pritom o nás mysleli ostatní. Je to dôležité, pretože to zlepšuje našu schopnosť komunikovať v skupine, spoločne riešiť problémy a pracovať na spoločnom cieli. Teória mysle je pri snívaní v plnej sile a necháva nás prehrávať si komplexné sociálne scenáre, ktoré sú kreatívnymi myšlienkovými experimentmi a môžu nám pomôcť v bdelom živote.

Kým v snoch prežívame tieto myšlienkové experimenty, máme prístup aj k mimoriadne aktivovanému limbickému systému. Ten je zodpovedný za emócie, spomienky a vzrušenie. Určite si spomeniete, že limbický systém môže byť počas snívania aktivovaný na úroveň, ktorá je počas bdenia nedosiahnuteľná. Tento mimoriadne aktivovaný emocionálny stav môže zlepšiť našu sociálnu inteligenciu a schopnosti. Ak sa pýtate, prečo môžu byť emócie také dôležité pre naše sociálne schopnosti, spomeňte si, že keď je limbický systém poškodený a racionálna výkonná časť mozgu k nemu nemá prístup, naše myslenie je paralyzované a nedokáže pochopiť sociálny svet, dokonca sa ani jednoducho rozhodovať. Poškodenie limbického systému môže zhoršovať schopnosť empatie, pochopenie sociálnych podnetov a vhodnú komunikáciu s ostatnými. Hoci na to často zabúdame, emócie sú základom vhodného správania v sociálnych situáciách. Myslím si, že táto schopnosť posunula našu kolektívnu evolúciu vpred.

Snové ja verzus bdelé ja

Mnohí z nás dobre vedia, kým sú. Okrem svojho fyzického vzhľadu máme spomienky na to, čo sme robili v minulosti, a predstavy o tom, kam by sme sa radi dostali v budúcnosti. Máme vieru a morálku, obľúbené a neobľúbené veci. To všetko spolu vytvára podrobný obraz nášho ja. Ale čo hlavný hrdina v našich snoch? Je naše snové ja iné ako osoba, ktorou sme, keď bdieme?

V polovici 20. storočia americkí vedci Calvin Hall a Robert Van de Castle vybudovali systém na rozdelenie snov na jednotlivé komponenty.2 V tejto kódovacej technike sa prideľujú body podľa počtu osôb v sne. Boli to jednotlivci, skupiny alebo zvieratá? Boli to muži alebo ženy? Aký agresívny bol sen? Bol snívajúci agresor alebo obeť?

Zistili, že takmer vždy budete vo svojom sne hlavnou postavou, dej bude zvyčajne obsahovať asi päť postáv a spánkové príbehy sa pravdepodobne sústredia na nešťastie a nie šťastie, na agresiu a nie na láskavosť. Pomocou tohto bodovacieho systému Hall, Van de Castle a ďalší dokázali aj to, že sny nie sú bizarné, sú to bežné veci z každodenného života.

Myšlienka, že sny sú pokračovaním nášho bdelého života, sa nazýva hypotéza kontinuity snov. Tá netvrdí, že sny dokonale odzrkadľujú naše životy, ale hovorí, že reflektujú našu osobnosť, hodnoty a motiváciu a že majú korene v emočných starostiach a obavách alebo potrebách z doby, keď bdieme. Podľa zástancov tejto teórie je možno až 70 percent našich snov „stelesnením simulácií“ obáv a konceptov, ktoré sú pre nás osobné.3

Každý, kto po náročnom dni v práci sníval o svojom šéfovi alebo v sne stretol milovaného príbuzného chvíľu po jeho smrti, dobre vie, že časti snov prenikajú aj do nášho bdelého života. Štúdia porovnávajúca matky pracujúce mimo domov s matkami v domácnosti zistila, že matky so zamestnaním zažívali v snoch oveľa nepríjemnejšie pocity, viac mužských postáv a menej domáceho prostredia ako matky v domácnosti.

Avšak všetci vieme, že sny sa často veľmi líšia od nášho bdelého života. Zdá sa mi, že rozdiely sú rovnako veľké ako podobnosti. Veľa z toho, čo sa z nášho bdelého života dostane do snov, je pokrivené alebo vytrhnuté z kontextu. Často je to podivuhodná zmes skutočného a neskutočného.

Vedci testovali, koľko našej každodennej reality sa dostane do snov, a to tak, že drasticky zmenili životy subjektov výskumu. V štúdiách sa využívali farebné okuliare, imerzívne videohry a iné techniky, aby sa zistilo, ako bdelá realita preniká do snov. Asi si viete predstaviť, že zriedkakedy ide o jej verné zobrazenie. Ľudia, ktorí celý deň nosili okuliare s červenými sklami, niekedy snívali načerveno, ale niekedy bola vo farbe okuliarov iba časť ich snov.4 V inom experimente nosili účastníci „otáčacie okuliare“, ktoré prevrátili svet hore nohami.5 V ich snoch nebola celá realita obrátená hore nohami, ale vyskytovalo sa v nich pár prevrátených vecí. V snoch sa objavovali prvky z videohier, ale sny boli zriedkakedy prehraním hry. To by bolo pre snívajúci mozog príliš prozaické.

V priebehu času sa vytvárajú jedinečné vzorce našich snových príbehov, ale nemali by sme čakať, že budú verným zobrazením našich každodenných životov. Hall a jeho kolega zanalyzovali 649 snov Američanky, ktorá si dala prezývku Dorothea. Tá si začala zapisovať svoje sny do diára v roku 1912, keď mala dvadsaťpäť rokov, a pokračovala až takmer do svojej smrti v roku 1965 vo veku sedemdesiatpäť rokov. V jej opisoch snov za päť dekád prevláda hrstka tém, ktoré sa vyskytujú až v neuveriteľných sedemdesiatich piatich percentách všetkých jej snov:

jedlo a jedenie,

strata predmetu,

prítomnosť v malej či rozhádzanej izbe alebo vtrhnutie iných ľudí do jej izby,

prítomnosť v sne s matkou,

používanie toalety,

meškanie.

Tento vzorec snívania bol prekvapivo konzistentný desaťročie po desaťročí. Mohli by ste si prečítať 100 alebo 200 Dorotheiných snov a vedeli by ste, že sú jej. No tieto sny nám nič nehovoria o jej živote. Nikdy by ste z nich nezistili, že bola druhým z ôsmich detí, že sa narodila v Číne čínskym misionárom, že sa v trinástich rokoch vrátila do Spojených štátov, že v tridsiatich ôsmich rokoch získala titul PhD ani že sa nikdy nevydala a nemala deti a až do dôchodku učila. Z jej snov by ste sa mohli dozvedieť maximálne niečo o jej hodnotách, obavách a trápeniach.

Sám Hall mal problém odhadnúť jednotlivé osobnosti a vlastnosti zo snov svojich pacientov. Keď študoval sny sedemnástich mužov z americkej expedície na Mount Everest v roku 1963, usúdil, že dvaja z nich budú najobľúbenejší, najviac psychologicky zrelí a stanú sa najlepšími lídrami. Ukázalo sa, že jeho odhad bol nesprávny. Boli najmenej obľúbení, najdetinskejší a považovali sa hrozných vo vedení alebo podpore morálky. Hall napísal, že jeho „obrovská chyba v úsudku“, ktorú urobil pri odhadovaní bdelého správania na základe snov horolezcov, mu priniesla vytriezvenie. Jeho chyba nám ukázala obmedzenia snov pri reflektovaní našej bdelej reality. Sny sú prinajlepšom jej pokriveným zrkadlom.

Ako sa sny vyvíjajú v detstve

Moji traja synovia sú dnes už na vysokej škole, ale dobre si pamätám, ako som sledoval ich vývoj, keď boli bábätká a batoľatá. Prvý skutočný úsmev, prvé slovo, prvý krok, prvý deň v materskej škole. Ako väčšina rodičov som pri dosiahnutí každého z týchto vývojových míľnikov cítil vzrušenie a úľavu. Keď dieťa rastie a objavuje svet, mozog má rovnako dôležité vývojové ciele, ktoré sa dejú mimo zrak aj toho najpozornejšieho rodiča. Tieto míľniky sú neviditeľné, ale nie sú o nič menej dôležité, najmä ak ide o sny.

Schopnosť snívať je dôležitý kognitívny míľnik, ktorého dosiahnutie si žiada čas. Dokonca dokážeme skôr chodiť a rozprávať ako snívať. Schopnosť snívať si budujeme krok po kroku spolu s vývojom vizuálno-priestorových schopností okolo veku štyroch rokov, zhruba v rovnakom čase, ako sa učíme skákať, stáť na jednej nohe a chytiť loptu.

O detských snoch v čase vieme vďaka dlhodobým štúdiám, ktoré sledovali vznik a vývoj snov u detí. V niektorých prípadoch sa deti a ich rodiny zúčastňovali analýzy snov a ich hodnotení desaťročia, až do puberty a dospelosti. Vďaka tomuto intenzívnemu výskumu vieme, že sny detí a ich bdelá predstavivosť sa vyvíjajú spoločne.

Prvé opisy snov od detí sa takmer nedajú považovať za sny. Deti vo veku tri až päť rokov zobudené počas fázy spánku, keď sú u dospelých časté sny, tvrdili, že sa im nič nesníva. A ak sa im niečo snívalo, sen neobsahoval žiadne pohyby. Boli to skôr fotografie, nie videá. Je v nich veľmi málo pohybu, málo sociálnych interakcií a snívajúca osoba sa sna zvyčajne nezúčastňuje.

Evolučné výhody snívania