Juliane Stadlerová

KRÁL TURNAJŮ

Copyright © 2023 Piper Verlag GmbH, München

Translation © Tomáš Kurka, 2024

Original Germen title: König der Turniere

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2024

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-691-2 (ePub)

ISBN 978-80-7593-692-9 (mobi)

Pro Jörga, nejlepšího ze všech mých rytířů

Můžeme být hrdiny, i kdyby jen na jeden den.

David Bowie (1947–2016)

Prolog

Hrabství Champagne, květen 1181

„Prokázal bys mi laskavost a nechal si při turnaji zlomit vaz?“ zeptal se Richard staršího bratra tak, aby otázka vyzněla jako žert.

Jindřich se zasmál, natáhl si rukavice a naposledy zkontroloval řemení a sedlové popruhy svého hřebce.

„Dneska ne, bratříčku. Obávám se, že by to Markéta těžce nesla.“

„Ženským se člověk nezavděčí,“ ušklíbl se Richard.

Jindřich se znovu zasmál a vyhoupl se do sedla.

Jakmile si mladý Plantagenet z rodu Anjou nasadil přilbu a rozhlédl se z koňského hřbetu, udála se s ním zvláštní proměna. Zdánlivě vyrostl a zářil jako vycházející slunce. I hlas měl najednou pevnější a úsměv sebejistější. Vyzařovaly z něj samozřejmá síla a klid, které přenášel na všechny ve svém okolí.

Byl to fascinující a současně znepokojivý pohled.

Richard se vrátil na kraj kolbiště a přihlížel, jak se bratrova družina řadí. Mladý král jasnými gesty vykazoval každému muži jeho místo. Po boku se mu držel jeho dvorský maršálek, rádce, učitel a přítel. Pokud se Jindřich podobal slunci, pak byl Guillaume le Maréchal měsícem. A společně vládli nebesům i světu.

Rytíři se dívali Jindřichovi do zářících očí a viseli mu na rtech. Dav shromážděný kolem turnajového kolbiště jásal, skandoval jeho jméno a provolával bojové heslo Anjouovců. Richard měl pocit, že lidé mladého krále nejen obdivují, ale snad dokonce zbožňují. Pokládali Jindřicha za vtělení legendárního Artuše. Kupodivu nepociťoval vůči staršímu bratrovi žárlivost, spíš se ho zmocňovaly obavy.

Druhý den ráno byl pro všechny, kteří se po turnaji a následné pitce udrželi na nohou, uspořádán hon.

Richard uslyšel vzdálený štěkot psí smečky, která konečně vypátrala jelena a nadšeně se hnala po jeho stopě. Táhlý zvuk rohu svolával roztroušené lovce. Ale hrabě Filip Flanderský zamířil na opačnou stranu a pokynul svým průvodcům, aby ho následovali.

Dojeli na mýtinu, kam štěkot a volání doléhaly již jen vzdálenou ozvěnou. Přitáhli koním uzdy a nechali je, aby krokem zamířili do vřesoviště porostlého keříky borůvčí. Richard Plantagenet se mlčky zařadil vedle hraběte, ostatní muži se drželi v uctivém odstupu.

Filip zřejmě vyčkával, až se ujme slova Richard. Jak jinak. Nechtěl předem prozradit své úmysly. V případě potřeby by mohl tvrdit, že si mladý princ jeho náznaky špatně vyložil. Ovšem výběr mužů, které hrabě na tajnou schůzku pozval, i její čas a místo nepřipouštěly pochyby. Sešli se, aby osnovali zradu.

Richard se na hraběte po očku podíval. Filip byl pohledný čtyřicátník. Atletická postava a velké ruce dávaly tušit, že je zkušeným válečníkem a nezdolným účastníkem rytířských turnajů. Richard však věděl i to, že jeho protějšek je nejen protřelým bojovníkem, ale také znalcem umění. Na svém dvoře hostil básníky a trubadúry a občas sám sáhl po husím brku. Vlasy barvy medu i krátký plnovous měl pečlivě zastřižené. Na hon si oblékl svrchní tuniku ze zeleného brokátu zvanou bliaud. Drahou a elegantní, ale přesto ne výstřední. Přes ni přehodil lehký plášť a celek doplnil přiléhavými rukavicemi a vysokými botami z jelenice. V oblečení se vyznal. Aby ne, vždyť pohádkově zbohatl na obchodu s vlnou a suknem.

„Říká se, že jste odmítl nabízenou korunu Jeruzalémského království,“ začal Richard opatrně. „Smím se zeptat proč?“

„Neptal byste se, kdybyste znal Svatou zemi,“ namítl hrabě, jako by to jako odpověď stačilo.

„Nebyl jsem tam, to je pravda.“ Richard pevně sevřel otěže. Co to mělo znamenat? Myslí si snad Filip, že se nad něj díky věku nebo postavení může povyšovat? „Zatímco jste se potuloval po Svaté zemi, byl jsem zaměstnán spory se svým královským otcem a milovaným bratrem. A taky jsem potlačoval povstání ve svém vévodství.“

Filip se blahosklonně usmál. „Jistě,“ utrousil stručně. „Slyšel jsem, že po dobytí Taillebourgu se situace uklidnila,“ konstatoval a odvrátil zrak. Richard si stále nebyl jistý, jestli se mu hrabě neposmívá, případně zda jím dokonce potají nepohrdá.

„Proč bych měl vyměnit své zdejší kvetoucí panství za vyprahlou zemi na konci světa? Křesťané s pohany se tam rvou o pláně, kde není nic než písek. Pokud si zrovna nerozbíjejí hlavy mezi sebou navzájem. Hlavně na mě nechoďte s řečmi, že jsem měl splnit svou povinnost vůči papeži nebo dokonce vůli Boží!“ Mávl rukou. „Každý ví, že jsem zbožný muž, ale na rozdíl od otce a děda mám zájmy světštější povahy, než je koruna Svaté země.“

Co taková upřímnost? Richarda překvapilo, jak otevřeně s ním hrabě hovoří, i když nikdy nepochyboval, že se stará především o místní záležitosti.

„Vládnu zemi, která se táhne od pobřeží Severního moře až k hranicím království. Jsem pánem nejdůležitějšího obchodního centra křesťanského Západu, jsem knížetem římského císaře a současně jedním z nejvlivnějších vazalů francouzské koruny. Jeruzalémské království mi nemůže nabídnout nic, co bych už neměl.“

„A přesto jste nespokojený,“ namítl Richard chladně.

Flanderský hrabě se pousmál a v šedomodrých očích se zablesklo. „To máme společné, že? Proč jinak bychom se tady sešli?“

Konečně půjdeme k věci. Richard se napřímil v sedle. Nehodlal však předčasně odkrýt karty. Pohybovali se na příliš tenkém ledě, s konkrétními návrhy ať laskavě začne Filip.

„Věci se skutečně nevyvíjejí příliš uspokojivě,“ připustil hrabě po chvíli a vzdychl. „Otec trávil víc času za mořem než ve vlastním hrabství. Od čtrnácti let jsem zvyklý starat se sám o sebe, ať už na bojišti, při turnajích nebo na diplomatickém poli. Jak víte, naučil jsem se účinně bránit své zájmy.“

Richard přikývl. O tom nebylo pochyb. Filip držel svého rivala, hraběte Florense Holandského, tak dlouho v zajetí, dokud se zubožený hrabě nevzdal Zeelandu a neuznal privilegia flanderských obchodníků.

„Vždy jsem podporoval francouzského krále Filipa Augusta,“ pokračoval hrabě. „Ze všech sil jsem se snažil upevnit jeho postavení. Už v dobách, kdy jeho otec ležel na smrtelné posteli.“

Královo, nebo svoje postavení?

„Vdal jsem za něj svou neteř Isabelu, sloužil jsem mu jako rádce a učitel a při korunovaci jsem dokonce nesl korunovační meč.“ Na okamžik se odmlčel, jako by čekal chválu nebo uznání. „Všemohoucí Bůh mi odepřel vlastní děti. I proto pokládám za svou povinnost, abych ze všech sil a z celého srdce sloužil Jím pomazanému králi.“

„A za své obětavé služby jste královsky odměňován,“ poznamenal Richard nevinně.

Filip Flanderský ztuhl, ale vzápětí se srdečně rozesmál. Za okamžik pokračoval. „Stojím po boku francouzského krále. Díky mé pomoci se vymanil z vlivu své kvokající matky a jejích mocichtivých bratrů a vládne sám podle své vůle.“

„Osamostatnil se tak, že se nakonec odvrátil i od vás,“ poznamenal Richard posměšně. „A věnuje přízeň mému otci a především mému dokonalému bratrovi.“ Jindřich zvaný Mladík byl nástupcem anglického trůnu a již za otcova života byl korunován. Říkali mu mladý král. Korunovace však zůstala jen prázdným gestem, protože Richardův a Jindřichův otec o všem i nadále rozhodoval sám a rozhodně synovi nehodlal přepustit žádnou ze svých pravomocí.

Filip se uštěpačně pousmál. „Přesně tak,“ podotkl souhlasně. „Předpokládám, že ani jeden z nás není se současnou situací spokojený.“

A proto jsme tady.

„Váš bratr si vydržuje nejúspěšnější turnajovou družinu křesťanského Západu,“ konstatoval flanderský hrabě. „Shromáždil kolem sebe nejlepší rytíře, včetně nepřekonatelného maršálka.“

Richardovi se zdálo, že až teď se ve Filipově hlasu objevil náznak nelibosti. Hrabě byl vášnivým účastníkem turnajů a měl také docela slušnou družinu. Bojovali i ve včerejším turnaji – a skončili mezi poraženými. Hrabě se několikrát snažil přetáhnout maršálka a pár dalších skvělých rytířů na svou stranu. Jindřich Mladík ho ovšem pokaždé přeplatil. Hlavně díky otcovým štědrým příspěvkům, financovaným anglickým stříbrem.

Platí bratrovy záliby, aby ho uklidnil a odradil od další rebelie, pomyslel si závistivě Richard.

Ztráta přízně francouzského krále musela ješitného a mocí posedlého flanderského hraběte víc než mrzet. Richard pocítil v hloubi duše škodolibou radost. Filip však už mluvil dál.

„Váš bratr by mohl být nebezpečný. Lid ho zbožňuje a získává podporu mnoha významných šlechticů. Jeho vliv stále roste. Ohrožuje vaše i moje zájmy, ale i pozici francouzského krále. I když to ten mladý blázen nechce chápat.“

Filip měl pravdu. Jindřich Mladík narušoval pečlivě udržovanou mocenskou rovnováhu křesťanského světa a překlápěl ji příliš razantně na stranu Anjouovců, z nichž pocházela i dynastie Plantagenetů.

Richard byl také Plantagenet, ale na rozdíl od bratra svým panstvím skutečně vládl a jeho hodnosti nebyly jen prázdnými tituly. To mělo své výhody, ale i nevýhody. Vládnout vévodství, navíc tak neklidnému jako Akvitánie, nešlo bez tvrdé ruky. Jinak by Richard neudržel na uzdě rebelující šlechtice. Nespokojené panstvo se více či méně otevřeně přiklánělo na stranu jeho oblíbeného bratra. A mladý král se povstalců rád ujímal. Některé dokonce přijal do své turnajové družiny.

Nezkušený a poněkud lehkomyslný Jindřich Mladík se zatím proslavil jen na kolbišti, ale byl starší a jednou se mu Richard bude muset podřídit a přísahat věrnost. Z takové představy nebyl ani trochu nadšený. Vlastně spíš pořádně zuřil.

„Obávám se, že když Jindřich luskne prsty, postaví se lidé na jeho stranu. Půjdou za ním a ne za nezralým francouzským králem, ani za vaším otcem, vládcem Anjouovské říše,“ pokračoval hrabě. „Není tajemstvím, že Jindřich je nespokojený. Váš otec z něj udělal spoluvladaře, ale ke skutečné vládě ho nepustí. Co když se bratr vzbouří proti vlastní rodině a pokusí se uchvátit moc? Nebylo by to poprvé.“

„Oba víme, jak to tenkrát dopadlo. Koneckonců, bojovali jsme po bratrově boku,“ připomněl Richard chladně. V bojích královských synů s otcem padl Matthieu, bratr flanderského hraběte Filipa. Richardova a Jindřichova matka své syny podněcovala ke vzpouře a její manžel, král Jindřich II. Plantagenet, ji zajal a uvrhl do domácího vězení. Nikdy jí neodpustil. Povstání mladých princů proti otci ztroskotalo a nakonec se museli poníženě pokořit.

Richard potřásl hlavou, aby zaplašil nepříjemné vzpomínky. Zadíval se k lesu. „Bratr je skvělý turnajový rytíř,“ pronesl zamyšleně. „Ale na skutečném bojišti selhal. Chybí mu strategické myšlení a nevyzná se v obléhání ani ve vedení války.“

„Je to tak,“ souhlasil Filip s vážnou tváří. „Ale tentokrát má po svém boku věrného Guillauma le Maréchal, který má nadbytek vlastností, jež vašemu bratrovi chybí.“

Richard zamyšleně přikývl. Maréchal byl právem pokládán za nejlepšího rytíře své doby. Jindřich Mladík mu bezvýhradně důvěřoval. Oba jinak zcela rozdílné muže pojilo hluboké přátelství.

„Maréchal je vašemu bratrovi oddán až za hrob. Jindřich si dokáže získat lidi, Guillaume rozumí boji a vedení války a současně je prozíravý a nežene se do válek za každou cenu. Společně dosáhnou všeho, čeho si umanou.“ Přitočil se s koněm blíž k Richardovi a spiklenecky zašeptal: „Měli bychom jednat, než nám ti dva přerostou přes hlavu a vyšachují nás ze hry!“

Podívali se navzájem do očí a vyčkávali, až ten druhý překročí pomyslnou hranici, zpoza níž už není návratu. Ve skutečnosti už ji překročili.

„Já vidím situaci následovně,“ prolomil mlčení hrabě Filip, „vy se nehodláte podřídit svému bratrovi a naopak chcete zabránit tomu, aby se spojil s vašimi nepřáteli. A já bych rád ochránil francouzského krále před vzrůstající Jindřichovou mocí, která by jednou mohla ohrozit vládu Kapetovců. A taky chci získat zpět svůj vliv.“

To hlavně, pomyslel si Richard a málem se rozesmál. Touha po moci a ješitnost byly od nepaměti hlavními pohnutkami veškerého lidského konání.

„Tak co říkáte?“ zeptal se Filip vyčkávavě. „Musím si být jistý, že jsme na jedné lodi.“

„Co přesně hodláte dělat?“ Richard si byl jistý, že hrabě už má dávno připravený konkrétní plán.

Filip se ušklíbl. „Chápu dobře, že spojíme své síly?“

Hrabě nehodlal odejít ze schůzky bez jasného příslibu. A Richardovi bylo jasné, že musí jednat. Rychle a rozhodně. Přesto váhal. Zrada vlastního bratra byla přece jen příliš velké sousto. Ale měl na výběr? Zhluboka se nadechl. „Ano, spojíme. Máte mé slovo.“

„Výborně!“ Filip spokojeně přikývl a pustil se do podrobností. „Určitě se nebudete chtít bratrovi postavit otevřeně. Ať se nám to líbí nebo ne, je Bohem pomazaným panovníkem. Vzpoura by byla kacířským porušením řádu světa a taky hodně riskantním činem, který by se mohl obrátit proti nám. Musíme volit skrytější postup. Je třeba narušit pouto, které k sobě váže Jindřicha a Maréchala.“

Richard mlčky přemýšlel. Ano, tohle bude první, i když ne nejdůležitější krok. Maréchal věrně sloužil Jindřichovi už mnoho let, stal se jeho rádcem, učitelem a nejbližším přítelem. Toto spojení bylo třeba zlomit a zbavit mladého krále člověka, který ho dokázal mírnit a chránit před nepředloženými nápady.

„Předpokládám, že využijete své průvodce?“ Kývl bradou směrem ke třem urostlým mužům, kteří klusali opodál a vrhali na ně kradmé pohledy. Richard je letmo znal. Patřili k rytířům Jindřichovy družiny.

„Přesně tak,“ potvrdil Filip. „Jsou oddáni vašemu bratrovi, ale současně opovrhují Guillaumem le Maréchal a pokládají jeho vliv na mladého krále za nebezpečný a škodlivý. Ovšem hlavně mu závidí vliv a postavení. A takových je víc.“

Touha po moci a ješitnost. Jak jinak!

„Na jejich motivaci vlastně příliš nezáleží,“ pokračoval Filip. „Uděláme z nich užitečné nástroje. Maréchal může být nejlepším rytířem, ale s úderem z vlastních řad nepočítá.“ Hrabě se pobaveně usmál. „Každý ví, že turnajová klání jsou zatraceně nebezpečná. Nebyl by první, kdo během nich zahynul.“

Richard nenápadně polkl. Byla by to nejsnazší možnost, jak se Maréchala zbavit. Ale současně podlá a odporující rytířské cti. „Bratr nesmí mít sebemenší podezření. Jinak budeme mít na krku válku.“

„Nebo válce zabráníme. Každopádně získáme moc. Jindřich bez Maréchala neobstojí a otec ustanoví dědicem trůnu vás.“ Filip se znovu usmál způsobem, z nějž se v Richardovi vařila krev. „Ani francouzský král nesmí nic tušit. Naši muži samozřejmě zasáhnou diskrétně a opatrně. O širších souvislostech nebudou mít tušení. Jen si vyřídí účty s Maréchalem. Za služby a mlčenlivost jim zaplatíme zlatem a svou přízní. Každý rytíř touží po uznání, vlivu a poctách. My jim je poskytneme a oni udělají cokoliv.“

Richard se na tři jezdce znovu podíval a pociťoval vůči těm bezectným rabiátům rostoucí odpor. Současně věděl, že právě takové chlapy potřebují.

„Až váš bratr přijde o svou věrnou oporu, snadno si s ním poradíme a z nezdravých ambicí ho vyléčíme.“

„Domluveno.“

Filip přikývl a usmál se. Chvíli jeli mlčky.

„Za několik týdnů pořádám v Amiensu turnaj,“ ozval se hrabě. „Dám našim mužům pokyn, aby Maréchala tentokrát ještě ušetřili. Nechci svou slavnost poskvrnit strašlivou nehodou. Buďte mým hostem, Richarde, a bojujte pod mou zástavou!“

Princ mávl rukou. „Děkuji, ale tuhle čest si nechám ujít. Mám dost co dělat na skutečných bojištích proti opravdovým nepřátelům. Na hraní nemám čas.“ Nebyl valným příznivcem okázalých a afektovaných turnajových klání. Jeho světem byla bojiště a válečná vřava.

„Znáte verše jedinečného Chrétiena de Troyes?“ zeptal se Filip. „Dřevce lámou, štíty rozetnou, brnění prorážejí, soupeře ze sedel vyhazují, rytíři turnajoví,“ recitoval hrabě. „Neláká vás se k nim připojit?“

Přímo před kopyty jeho hřebce vzlétla z podrostu koroptev. Kůň prudce zaržál a vzepjal se na zadní. Filip se ho pokusil uklidnit, ale poplašené zvíře uskočilo stranou a hrabě narazil hlavou do silné bukové větve.

Ani nezaklel, jen si rukavicí setřel krev ze spánku. Kůň mezitím vyvaloval oči a tančil na místě. Jezdec zachoval naprostý klid. Levou rukou ulomil ze stromu slabou větev, přitáhl uzdou hlavu splašeného zvířete k sobě a s netečnou krutostí mlátil hřebce přes nozdry, dokud i jemu netekla krev. Kůň žalostně ržál a po chvíli se podvolil vůli svého trýznitele.

Richard se znechuceně odvrátil. Flanderský hrabě působil jako bystrý a vzdělaný člověk, ale pod tenkou slupkou se skrývalo chladnokrevné zlo.

Richard uvažoval, jestli udělal dobře, když se spojil zrovna s tímto mužem.

Kniha I

Amatéři

„Je sui, ce voiz, un chevaliers,

Qui quier ce, que trover ne puis;

Assez ai quis et rien ne truis.“

„Et que voldroies tu trover?“

„Avantures por esprover

Ma proesce et mon hardemant.“

„Jak vidíš, já rytíř jsem,

hledající to, co k nalezení není.

Dlouho snažil jsem se a nenašel nic.“

„Po čem tak usilovně pátráš?“

„Po dobrodružství, abych

své rytířské ctnosti a odvahu osvědčil.“

Yvain, Chrétien de Troyes (asi 1140–1190)

* * *

Cause we’re gonna be legends

Gonna get their atention

What we’re doing here ain’t just scary

It’s about to be legendary

Staneme se legendami

a získáme všeobecnou vážnost.

Naše činy jsou sice děsivé,

ale vstoupí do legend.

Legendary, skupina Welshly Arms, 2017

Kapitola 1

Hrabství Auvergne, Ambert, červenec 1181

Nad kolbištěm se rozhostilo napjaté ticho plné potlačovaného vzrušení a naprostého soustředění. Trvalo jen dva, tři nebo čtyři údery srdce, dokud je nepřerušil signál zvonu.

Koně vyrazili, nabírali rychlost, supěli a za okamžik přešli do cvalu. Ticho ustoupilo rytmickému bubnování kopyt, ržání, řinčení kroužkové zbroje a o chvíli později třeskotu a praskotu, když dřevce zasáhly štít nebo brnění. Vzápětí se již ozývaly výkřiky bolesti a těla s dutým zaduněním dopadala do písku. Diváci nejprve vzdychali hrůzou, ale téměř ihned začali tleskat, nadšeně podupávat a pochvalně, nebo naopak posměšně pokřikovat.

„U svatýho Jiří!“ vykřikl Pépin. „Ať mě vezme čert, jestli si ten chlap nezlomil nejmíň šest žeber. Už se zase můžeš dívat, Milo,“ podotkl a stáhl dívce vedle sebe ruce z obličeje.

S ostatními zvědavci stáli na okraji oploceného a pískem posypaného kolbiště a napjatě sledovali turnaj. Jednotlivé bojovníky rozeznávali podle štítů a varkočů neboli bojových suknic nošených přes brnění. Při orientaci pomáhaly i pestře pomalované dřevce. Dnes navíc herold silným hlasem ohlašoval, kteří rytíři spolu právě zápolí. Klání dvou rytířů bylo jen předehrou skutečného turnaje. Stejně jako soutěž panošů, kteří se v trysku snažili nabrat na kopí vysoko zavěšený věnec. Souboj s dřevci jeden na jednoho byl pro mladé a neznámé rytíře příležitostí, jak na sebe upozornit. V pozdější bitce se jednotlivci ztráceli ve všeobecné vřavě.

„Je v pohodě, Milo,“ uklidňoval svou průvodkyni. „Dokonce se už vyhrabal na nohy. Podívej se sama!“

Opatrně otevřela oči. Poražený rytíř se opíral o panoše a kulhal pryč.

„Co je s tebou? Vždyť ani nebyl náš.“

Mladá žena pokrčila rameny. „Prostě se nedokážu dívat, jak se napichují na dřevce a lámou si kosti.“

„Však je zase sflikuješ dohromady, jako po každým turnaji,“ namítl Pépin s tak neochvějnou jistotou v hlase, že se bezděky usmála a pocuchala mu ježaté vlasy. Mila byla dcerou potulného kováře. Cestovali od turnaje k turnaji. Otec se staral o podkovy a Mila za pár drobných ošetřovala menší i větší zranění, která si rytíři z klání odnesli. Nejčastěji utrpěli zhmožděniny, narazili nebo zlomili si žebra, vykloubili paže a zlámali prsty. Podle Pépina neexistovalo zranění, které by její zázračné ruce nedokázaly napravit. Ošetřovala i jeho šrámy, které si ovšem nepřinášel z turnajů, ale ze rvaček s ostatními čeledíny a panoši. Mila s otcem sice nepatřili přímo k Erecově družině, ale táhli s ní z jednoho provinčního turnaje k druhému a stali se pevnou součástí tohoto putujícího cirkusu. Všichni ji brali jako pečovatelskou sestru.

„Dělám, co můžu,“ podotkla, „ale už jsem mockrát viděla muže v rozkvětu života rozpárané zlomeným dřevcem, rozdupané splašenými koňmi nebo zchromlé po pádu. Takovým už pomůže jen Bůh.“

„Teď přijde na řadu Lionel,“ zabručel Josce, který se k nim mezitím připojil. Měl už svůj souboj na dřevce za sebou. K zemi nešel. Vyhodit ho ze sedla nebylo snadné. Držel se na koňském hřbetě jako přilepený. Ale bylo mu to málo platné. Soupeř ho dvakrát zasáhl do štítu, zlomil o něj dva dřevce a byl prohlášen vítězem. Valéry také vypadl a podle svého zvyku někam zalezl a vztekal se.

Takže teď to bylo na Lionelovi. Pépin se pátravě rozhlédl a za okamžik již plavovlasého rytíře spatřil. Erec vedl jeho drobného šimla za uzdu k šraňku – plotu oddělujícímu turnajové dráhy. Panoše si nemohli dovolit, proto si rytíři s přípravou koní a výzbroje navzájem pomáhali.

Lionel se zářivě usmál na diváky na malé tribuně i na lidi postávající na okraji kolbiště. Pak si nasadil přilbici se širokým nánosníkem. Erec mu podal dřevec, povzbudivě na přítele mrkl a spěchal pryč. Pépin s obavami sledoval daleko vyššího Lionelova soupeře, sedícího na mohutném koni. Šel z nich strach.

Mila si zase chtěla zakrýt obličej, ale Pépin ji chytil za ruce. Tak aspoň odvrátila oči stranou k jednoduché tribuně, kde se usadili čerství novomanželé se svatebčany. Na jejich počest byl turnaj uspořádán. Ambert sice byl nevýznamným maloměstem, ale místní dámy by se neztratily ani v Rouenu nebo dokonce Paříži. Honosily se pestrobarevnými šaty s nabíranými rukávy a drahým lemováním. Mila ve svém prostém šedivém úboru působila vedle nastrojených měštěk jako nenápadná koroptev mezi pávicemi. Pépin si povšiml, jak si rozpačitě uhlazuje vybledlou sukni. Povzbudivě jí stiskl ruku.

V tom okamžiku zazněl signál a jezdci vyrazili. O několik vteřin později se ozval dutý úder a praskot dřeva.

„Přímý zásah!“ vykřikl Pépin a nadšeně vymrštil ruce nad hlavu. V hluku jásajícího davu ho skoro nebylo slyšet. „To byl úder! Lio ho trefil naplno.“

Mila vydechla úlevou.

Soupeř se namáhavě sbíral ze země a Lionel mezitím vítězoslavně mával zbytkem dřevce a vzepjal koně na zadní.

„Mizernej vejtaha,“ zamumlal Josce, ale spokojeně se přitom ušklíbl.

„Kdo by to byl řekl, že Lionel na tom svém houpacím koni srazí ze sedla takového hromotluka,“ konstatoval uznale trubadúr Armand. Během přestávek bavil diváky zpěvem a hrou na loutnu. Podle cinkotu mincí ve váčku se dalo usuzovat, že se trefil do jejich vkusu.

„Tamhle je Damien de Brienne!“ volal vzrušeně Pépin a ukazoval na rytíře ze Champagne, který si právě natahoval rukavice. „A je s ním Benoît,“ dodal, popotáhl hlasitě nosem a odplivl si směrem k panoši. Tak daleko nedoplivl, ale mladík si ho stejně nevšímal. Zrovna svému pánu nasazoval přilbu. Však se ještě potkáme, zmetku.

„Co tam dělá Erec?“ zeptal se náhle Josce. Všichni stočili zrak směrem, kterým ukazoval. Jejich přítel zrovna přiváděl k protilehlému konci kolbiště svého Tita – nádherného hnědého hřebce s černou hřívou a tmavýma nohama. „Copak ho nevylosovali proti tomu Normanovi?“

„Jak to tak vypadá, de Brienne zamíchal pořadím,“ podotkl Armand. „Nebo Erec. Podobné by to bylo oběma. Nevynechají příležitost, aby nezměřili síly. Bůhví, proč po sobě tak jdou.“

Erec měl na sobě plnou zbroj. Lionel držel Tita za uzdu, i když to nebylo nutné. Hřebec stál klidně jako bronzová socha a vůbec se nenechal vyvést z míry okolní vřavou. Jen chvějící se nozdry a hrdě napnutý krk prozrazovaly, že si je dobře vědom pozornosti, kterou vzbuzuje. Erec se také snažil předstírat, že ho okolní dění nijak zvlášť nezajímá. Zdánlivě znuděně se předloktím opřel o hrušku sedla a čekal, až se de Brienne připraví. Za pár okamžiků si oba soupeři nechali podat dřevce a Lionel i Benoît spěchali za hrazení. Herold oznámil jména rytířů.

Zazněl zvon. Titus vyrazil jako šíp, Erec pozvedl štít a pevně sevřel dřevec. Vteřiny se táhly jako hodiny a trvalo věčnost, než se ozval úder a praskot.

„Co se stalo, Pepe? Spadl? Tak mluv!“ křičela Mila a opět odvracela zrak.

„U kostí svatýho Jiří, podívej se sama.“ Oba rytíři zůstali v sedlech, supící koně přešli do klusu a diváci tleskali. Soupeři zlomili dřevce. „Zasáhli se navzájem do štítů, ale nestačilo to.“

To znamenalo, že bude následovat ještě jedno kolo.

Erec přivedl Tita do výchozího postavení a Lionel přispěchal s novým dřevcem. De Brienne se napil vody z koženého měchu a pak si taky nechal podat dřevec.

Zazněl zvon a oba protivníci se opět rozjeli proti sobě. Řítili se vpřed jako příbojové vlny. Znovu se ozval praskot lámaného dřeva a řadami diváků se nesl vzrušený povzdech.

„K čertu!“ zaklel Josce.

Erec se zakymácel, ale nakonec se udržel v sedle. Ani de Brienne nespadl, i když moc nechybělo. I tentokrát oba rytíři zlomili dřevce.

„To snad není možný,“ zasténal Pépin. „Po takový pecce by měl Damien odletět až do Marseille. Jak to, že se udržel v sedle?“

„Erec to taky pořádně schytal, ale ani to s ním nehnulo,“ dodal Josce.

Jezdci otočili koně a vraceli se na začátek dráhy, kde už čekali Lio a Benoît s novými dřevci. Erec si sundal přilbici a kroužkovou kuklu a odhrnul si z čela hnědé vlasy. Pak řekl Lionelovi pár slov. Ten prudce zavrtěl hlavou a něco namítal.

„Co se tam děje?“ ptal se Armand a přimhouřenýma očima sledoval své přátele. Zřejmě se hádali. Erec podal Liovi přilbici a kuklu, zatímco rytíř stále energicky vrtěl hlavou.

Pépinovi se sevřelo srdce. Co to vyvádí?

Erec nakonec přilbu i kuklu odhodil na zem vedle Lionela a vytrhl překvapenému příteli dřevec. Vzápětí odjel na startovní čáru.

„Co to má k čertu znamenat? Pomátl se?“ vykřikl Josce zděšeně. „Přece nepojede bez přilbice! Že ne, Armande?“

V řadách diváků nevěřícně zašumělo. Každý věděl, že hlava je při turnaji nejcitlivější a nejohroženější částí těla.

„Obávám se, že právě to má v úmyslu,“ procedil mezi zuby Armand. „Bůh ti pomáhej, Erecu, ty paličatý osle!“

„Proč ho nikdo nezastaví?“ křičela Mila třesoucím se hlasem. „Vždyť je to sebevražda! Copak pravidla nezakazují souboje bez přileb?“ Stejně jako všichni ostatní se opírala o hrazení a zatínala ruce do břevna.

„Pokud rytíř ztratí přilbu během klání, tak ano,“ zašeptal Armand. „Ale obávám se, že to neplatí, když ji odloží dobrovolně.“

Turnajový arbitr si očividně vyložil pravidla stejně jako trubadúr. Na jeho znamení se totiž rozezněl zvon a koně vyrazili. Diváci opět napjatě zmlkli a nad kolbištěm se vznášel jen dusot kopyt.

Všichni jako očarovaní viseli očima na Erecovi a jeho soupeři. De Brienne pozvedl dřevec šikmo vzhůru, takže špice směřovala přímo na Erecovu nechráněnou hlavu. Pépin zatajil dech a chvěl se po celém těle.

Ještě čtyři skoky, tři, dva.

V poslední chvíli pozvedl Erec štít a odrazil soupeřův dřevec stranou. Současně prudce vyrazil svým dřevcem do mezery, jež se na okamžik otevřela mezi Damienovým pravým ramenem a štítem. Tvrdý úder zasáhl rytíře do prsou. Rozpřáhl doširoka ruce, vyletěl ze sedla a s tupým zaduněním dopadl do písku.

Trvalo zlomek vteřiny, než se diváci vzpamatovali, ale vzápětí vypukl nadšený jásot. Pépin poskakoval a máchal rukama a i ostatní hulákali a tleskali. U svatého Jiří a všech svatých, to bylo něco!

Přátelé už spali, ale Erec se ještě zašel podívat do stáje za Titem. Jako každý večer. Hřebec ho uvítal tichým zaržáním a natahoval svou velkou hlavu přes pažení. Samozřejmě věděl, že Erec u sebe vždy nosí pamlsek. Netrpělivě do něj strčil vlhkým čenichem a snažil se mu dostat pod kazajku.

„Jen klid, kamaráde,“ napomenul ho Erec a vytáhl z rukávu mrkev. „To víš, že jsem nezapomněl.“ Hřebec spokojeně uchopil pysky pochoutku a ustoupil, takže rytíř mohl otevřít vrata a protáhnout se do stání. Vzal hřeblo a začal kartáčovat koňskou srst. Rytmické pohyby, zvuky mohutných čelistí chroupajících mrkev, šustot slámy pod kopyty a nasládlá vůně sena a koňského potu ho uklidňovaly a pomáhaly mu třídit myšlenky. Byl si jistý, že i kdyby si jednoho dne mohl dovolit panoše, stejně by svého koně hřebelcoval sám.

„Dobře jsi to zvládl, kamaráde,“ šeptl mu do ucha. „Zítra si odpočineš, ale při turnaji musíš pořádně zabrat. Určitě bys nechtěl, abych tě musel prodat handlíři.“ Titus zafuněl a znělo to skoro rozhořčeně.

„To bys stejně nikdy neudělal,“ ozval se důvěrně známý hlas a k vratům přistoupil Armand. Loutnu měl přehozenou přes záda. Zřídkakdy ji spouštěl z očí, zřejmě pro něj byla stejně důležitá jako Titus pro Ereca.

„Titus a meč jsou všechno, co mám.“ Poklepal hřebce po svalnatém krku. „Takže bych o ně nerad přišel.“

„Především bys neměl přijít o svou dutou hlavu,“ osopil se na něj Armand nečekaně prudce. Ve světle lucerny se mu hněvivě blýskalo v očích. Ale Erec v nich viděl i upřímnou starost.

„Kdybych se nebál o prsty, dal bych ti pěstí, Erecu de Lacône! Zachoval ses jako lehkomyslný blázen. Vždyť tě mohl zabít!“

„Co pořád máš? Všechno dobře dopadlo!“

„Krucinál, Erecu, měl jsi obrovskou kliku! De Brienne ti klidně mohl urazit hlavu!“

Erec se napůl pobaveně a napůl uraženě ušklíbl. „Jen klika to nebyla, to snad uznáš i ty. Nehledě na to, že jsem se o dost přiblížil zisku ceny za nejlepší turnajové klání.“

„Podle mě by sis zasloužil cenu za nejpitomější hloupost široko daleko!“

„Ale no tak, Armande, nerozčiluj se tak! Nic se mi nestalo. Vyvádíš jako moje matka.“

„Kdyby tady byla, měla by ti zmalovat zadek do modra a zavřít tě na pár dní do komory.“

Erec se místo dalšího dohadování otočil a pokračoval v hřebelcování.

Po chvíli svěsil ruce a vzdychl. „Uznávám, že to nebyl zrovna nejchytřejší nápad. Mohl jsem dopadnout špatně, ale vyšlo to. A hlavně, získal jsem nám pozornost, kterou budeme během velkého turnajového dne potřebovat.“

Armand nesouhlasně odfrkl.

„Pokladna je prázdná,“ pokračoval Erec. „Nevypadá to s námi dobře. Možná za pár dní definitivně skončíme. Někdy uvažuju, co by tomu řekl otec. Jeho syn se potuluje světem jako rytíř z Nemanic. Určitě by byl dost zklamaný.“

Armand si uhladil tmavé vlnité vlasy, které mu nepokojně spadaly do čela. Přestal se rozčilovat a na rtech mu pohrával úsměv, i když jako vždy trochu zádumčivý.

„Otec, Bůh mu buď milostiv, je mrtvý a spí navěky v hrobce. Nebožtíci většinou nedávají najevo city. Můj otec naopak žije, ale já jsem pro něj umřel.“ Pokrčil rameny, ale Erec věděl, že vztahy s otcem rozhodně nejsou Armandovi lhostejné. Naopak, trápilo ho, jak to mezi nimi dopadlo.

„Tobě osud nadělil staršího bratra, který je navíc natolik schopný, že přivádí na svět jednoho potomka za druhým. Nemusíš se tedy trápit zbytečnými nadějemi, že bys někdy v budoucnu mohl zdědit vaše statky. Já se narodil jako jediný syn veterána křížových tažení. Nedokázal jsem se mu vyrovnat a otec mi nikdy neodpustil, že místo mečem máchám loutnou. Ze všech sil se na stará kolena pokouší zplodit vhodnějšího potomka, takže po jeho smrti zřejmě taky vyjdu naprázdno. Oba se o sebe musíme postarat sami a doteď nám to přece docela šlo. Tak proč bychom se z mizérie nedostali zas?“

Erec přikývl a pokračoval v hřebelcování. Doufal, že přítel bude mít pravdu. Ovšem moc tomu nevěřil. V tak mizerné situaci ještě nebyli. Měšce měli prázdné a opouštěla je i odvaha a nadšení, s nímž se loni vrhli na dráhu turnajových rytířů.

Erec nejenže neměl sebemenší vyhlídky na dědictví, ale široko daleko nebylo vidu ani slechu po bohatém mecenáši, do jehož služeb by mohl vstoupit. Turnaje byly jedinou možností obživy. S trochou štěstí by se mu během turnajové bitky mohlo podařit zajmout protivníkova rytíře a ukořistit jeho koně a výzbroj. Soupeř by je musel za slušnou sumu vyplatit. A hlavně mohl prokázat své bojové schopnosti a případně se uchytit na některém z knížecích dvorů nebo se dostat do vojenské družiny.

To se však povedlo jen zřídka. Ve skutečnosti byl život potulného rytíře nesmírně náročný a drahý. Většina soupeřů byla taky chudá jako kostelní myši a velké výkupné z nich nekoukalo. A ceny za vítězství ve venkovských turnajích byly víc než skromné. Kolba při příležitosti svatby kastelána z Ambertu byla po dlouhé době prvním turnajem, který sliboval slušné ceny za vítězství. Hned zítra ráno ostatním důrazně připomene, že ze sebe budou muset vydat to nejlepší.

Armand přistoupil blíž, usmál se a opřel se o vrátka stání. „Netvař se tak žalostně. Se svým jménem jsi přímo předurčený k vyhrávání velkých turnajů.“

„Jen si dělej legraci,“ zabručel Erec. Armand nebyl jediný, kdo si z něj kvůli jménu tropil žerty. Neustále poslouchal narážky na to, že se jmenuje stejně jako rytíř z veršovaného románu Chrétiena de Troyes. Za své jméno nemohl, nehledě na to, že ho dostal před jednadvaceti lety. Tedy o deset let dřív, než slavný trubadúr sepsal svůj epos o statečném rytíři Erecovi a princezně Enite. „Sice by se zrovna teď hodila bohatá královská dcera, kterou bych si mohl vzít za manželku, ale jaksi žádná není na obzoru.“

„Třeba se nějaká objeví, jestli v turnaji zvítězíš,“ podotkl Armand.

„Zatím by mi stačily stříbrňáky,“ povzdychl si Erec.

Kapitola 2

Hrabství Auvergne, Ambert, červenec 1181

Nedělní bohoslužba se nekonečně vlekla. Farářův monotónní hlas uspával skoro všechny přítomné. Když konečně skončil, vyhrnuli se lidé nedočkavě z kostelních lavic a spěchali ven.

Armand s Erecem vyšli na sluncem zalité prostranství. Zbytek družiny si šel po svých. V den Páně se turnaje nekonaly. Církev by nejraději zakázala nebezpečné bojové hry úplně, ale šlechtici ani lid si nehodlali nechat oblíbenou zábavu vzít. Papež zůstával se svými výtkami osamocen.

Armand si protáhl ztuhlé nohy a nastavil tvář slunci. Teprve nyní si povšiml Pépina. Mladík se obvykle zjevoval jako duch a ani tentokrát tomu nebylo jinak. „Neviděl jsem tě na mši,“ konstatoval Armand a povytáhl obočí.

„Asi proto, že jsem tak malý a nenápadný,“ namítl chlapec a šklebil se od ucha k uchu. „Jak bych taky mohl vyrůst, když dostávám tak málo jídla?“

„Živíme tě už tři měsíce,“ vmísil se do řeči Erec. „Od té doby, co jsem tě v Roanne nachytal s prsty ve svém váčku. Měli jsme tě spíš předat katovi.“

Pépin se ušklíbal ještě víc a vůbec se nenechal uvést do rozpaků. „To se určitě pleteš. Bůhví, jak to bylo. Schytal jsi tolik ran do hlavy, že si stejně nemůžeš nic pamatovat,“ prohlásil drze. „Radši se půjdu podívat, jestli jsou koně v pořádku,“ prohlásil a chystal se zmizet.

Erec ho však popadl za límec a přitáhl k sobě. „Opovaž se strkat pracky lidem do kapes! Rozumíš?“

Pep se mu vytrhl, přehnaně uctivě se uklonil a běžel pryč.

„Mizera! Jednou špatně dopadne.“ Erec potřásl hlavou, ale bezděky se usmál.

Armand se rozhlédl po prostranství před kostelem. Věřící si povídali a užívali si slunce. Nedaleko portálu si všiml mladé nevěsty obklopené vznešeně oblečenými dámami. Vypadala trochu bezradně a nejistě sledovala muže, za nějž byla před několika dny provdána. Jérôme d’Ambert byl určitě o patnáct let starší než ona a vypadal jako lamželezo. Dunivě se smál vtipu jednoho ze svých společníků a mladičké novomanželky si vůbec nevšímal.

Chudák holka, pomyslel si Armand. Určitě se nevdávala z lásky. To ostatně skoro nikdo. Sňatky se uzavíraly z politických, dynastických nebo majetkových důvodů. City zúčastněných většinou nehrály roli.

Všiml si, že jedna z dam vzala dívku za ruku a cosi jí zašeptala do ucha. Mladá paní se zachichotala a v očích se jí zablesklo. Armand pocítil vděk k ženě, která se snažila dívku rozveselit. Zatím z ní viděl jen záda a ohnivě zrzavé copy, splývající zpod závoje až k pasu. Byla draze a elegantně oblečena. Možná až trochu moc elegantně na dámu z francouzského venkova.

„Podívej!“ vyrušil ho Erec z myšlenek. Z prostranství právě odcházel Damien de Brienne se svým panošem. Rytíř kráčel opatrně a držel se nepřirozeně vzpřímeně. Občas zkřivil tvář bolestí.

„Vypadá dost zdrchaně,“ poznamenal Erec posměšně. „Skoro k politování.“

„Nevšímej si ho, Erecu. Buď rád, že jsi nedopadl jako on. Nebo ještě hůř.“

„Jen ho pozdravím!“

Armand protočil oči k nebi a vydal se za ním.

„Tak jak je, kamaráde?“ halasil Erec a poplácal Damiena po rameni. De Brienne se zachvěl, na okamžik hněvivě přimhouřil oči, ale vzápětí se ovládl. „Zítra se zase vyšvihnu do sedla,“ prohlásil. Sice se usmíval, ale jeho slova zněla jako výhrůžka.

„Abys to neuspěchal. Možná by ses měl nějakou dobu šetřit,“ mínil Erec. „Včera jsi plachtil vzduchem jako pták. Jen to přistání nevypadalo moc elegantně.“

„To je milé, že si o mě děláš starosti,“ prohlásil Damien trpělivě. „Ale stačí, když si dopřeju pořádnou večeři a prospím se v měkké posteli, na rozdíl od někoho. Zítra budu v pohodě. Možná si ještě dám jeden nebo dva poháry vína a připiju tvojí umolousané bandě. Určitě mě u srdce zahřeje pomyšlení, že vás ze spaní budí štěnice a kručící žaludek. Měj se blaze, Erecu. Uvidíme se zítra na kolbišti,“ prohlásil a strnulými kroky mířil pryč.

Z Erecova obličeje se vytratila veškerá škodolibost a zůstal jen zamyšlený výraz.

„Měli byste se přestat pošťuchovat,“ mínil Armand. „K ničemu to není.“

Erec vzdychl. „Bohužel měl pravdu,“ prohlásil ustaraným tónem. „Budu si muset ještě dneska promluvit s ostatními.“

„Došly poslední peníze. Jsme chudí doslova jako kostelní myši.“ Erec se s rukama zkříženýma na prsou opíral o stěnu plesnivé světnice a zamračeně se rozhlížel po své družině. „Jestli zítra něco nevyděláme, pojedeme do příští bitvy na houpacích koních. Jsme na dně, taková je bohužel holá pravda.“

Všichni mlčeli, jen trubadúr tiše hrábl do strun.

„Co kdyby Armand prodal loutnu?“ navrhl Lionel a zašklebil se. „Něco by za ni káplo a navíc bychom nemuseli poslouchat to věčné drnkání. To by snad stálo za to.“

„Moje drnkání nám vydělává víc než vaše mlácení dřevci a ohánění meči,“ zavrčel Armand a klidně se dál skláněl ke svému nástroji. „Kdo myslíš, že ti dneska zaplatil večeři?“

Lionel mrzutě zamíchal šedivou šlichtu ve své misce. „Posluchači asi nebyli moc nadšení, když z nich káplo jen tohle,“ usoudil a otráveně plácl lžicí do tuhé kaše.

„To jsem vařila já,“ ozvala se Mila, dala ruce v bok a vyzývavě se postavila přímo proti mladému rytíři.

„Vážně? No já to tak nemyslel.“ Lionel si odkašlal a nasadil úsměv, z nějž měkla každé ženě kolena. Každé kromě Mily.

„Vlastně jsem chtěl vyjádřit svůj obdiv, že jsi i ze skromných prostředků dokázala vykouzlit takovou lahůdku,“ vysvětloval rychle a na důkaz svých slov si nabral do úst pořádnou porci. Jakmile se Mila odvrátila, přestal se usmívat a ušklíbl se tak znechuceně, že se Erec málem rozesmál.

„Mluvme vážně, chlapi. Fakt to s námi nevypadá dobře. Netuším, z čeho zaplatíme ubytování, stáje a hlavně krmení pro koně. A to už nemluvím o tom, že by Milin otec určitě uvítal, kdybychom mu konečně uhradili dluhy za podkovy. A kabátce a prošívanice by taky už potřebovaly vyspravit.“

„To potřebovaly dávno předtím, než jsme je obnošené koupili,“ poznamenal Valéry.

Erec si ho nevšímal. „Jak víte, Jérôme d’Ambert nás požádal, abychom zítra posílili jeho turnajovou družinu. S trochou štěstí dokážeme zajmout jednoho nebo dva soupeřovy rytíře a získáme podíl z výkupného.“

„To je všechno na hovno!“ vyhrkl Josce. „Tři čtvrtě roku táhneme od jedné provinční bitky k druhé a sotva se držíme nad vodou. Jestli se chceme odrazit ode dna, musíme se konečně blýsknout na pořádném turnaji. Jen tam na sebe upozorníme velké pány!“

„A dámy,“ poznamenal Lionel a vztyčil ukazováček.

„Zachrání nás jen to, když najdeme boháče, který by za nás platil účty,“ pokračoval Josce. „Mohli bychom vyrazit do Flander nebo směrem k Rouenu. Tam čeká tučná kořist. Na turnajích soupeří zazobaní rytíři. Stačí zajmout jednoho a…“

„Sám jsi to řekl, Josce,“ přerušil ho Armand. „Jsou zazobaní a to znamená, že mají lepší výzbroj a koně než většina z nás. Byli bychom jim pro smích.“

„To jsme už dávno,“ podotkl Valéry. Seděl v rohu na stoličce, dlouhé nohy si položil na špalek a jako vždy byl oblečen do tmavého. I vlasy měl černé. Díky tomu vypadal v obličeji ještě bledší, než byl, a pronikavé modré oči se jen blýskaly. „Polovina z nás jezdí do boje na kulhavých herkách a ohání se rezavými meči. Štíty máme tak omlácené, že na nich už dávno nejsou vidět naše erby. A hadry, kterým tak vznešeně říkáš kabátce, jsou jen pro ostudu.“

Lionel zvedl oči ke stropu. „Krákoráš jak havran. Proč jsi dávno nevzal roha, když jsme tak moc pod tvou důstojnost?“

Stejnou otázku si kladl i Erec. Valéry d’Anier pocházel z vysoce postavené rodiny. Co ho mezi chudými rytíři drželo?

„To je přece jasné,“ prohlásil Josce. „Nikde jinde by se neuchytil. Může mít sebelepšího koně, ale nakonec záleží stejně hlavně na jezdci. Což jsme včera názorně viděli.“

Valéry vztekle vyskočil.

„Tak dost!“ okřikl je Erec, ale v duchu musel dát Valérymu za pravdu. Byli ubohý houfec. Jen oni dva měli řádně vycvičené turnajové hřebce. Ostatní koně sice nebyli tak špatní, jak tvrdil Valéry, ale k nejlepším rozhodně nepatřili. Ani výzbroj a výstroj nestály za moc.

„Souhlasím s Armandem. Nic si nenamlouvejme, na turnaje ve Flandrech nemáme. Ale uvědomte si, že i takový Guillaume le Maréchal začínal na malých venkovských kolbištích. A podívejte, kam to dotáhl.“

„No jo, svatý a nedotknutelný Maréchal,“ posmíval se Lionel. „Turnajový hrdina, zachránce žen, učitel a rádce plantagenetského následníka trůnu. Taky bych se chtěl mít jako on.“

„Musíme lidi zaujmout tak, aby si nás pamatovali,“ pokračoval Erec.

„Ale jak? To máme jezdit do soubojů bez přilby jako ty?“ zeptal se posměšně Lionel. „Nebo navlékneme Josceho do hedvábných šatiček?“

„Představa takového hromotluka v šatech je sice lákavá, ale myslel jsem spíš…“

V tu chvíli se rozlétly dveře a dovnitř vpadl Pépin. Rozježené světlé vlasy mu trčely všemi směry. Z nosu mu tekla krev a pod okem se začínal rýsovat pořádný monokl.

„Panebože, Pepe! Už ses zase rval?“ K chlapci se hnala Mila zrudlá rozčilením. Popadla ho za ramena a posadila na stoličku. „Co jsi prováděl?“

„Já za to nemůžu,“ bránil se chlapec, zatímco Mila namočila hadr a otírala mu krev z obličeje.

„Tak to vyklop!“ vybídl ho Josce. „Kdo ti rozbil nos?“

Pépin se ušklíbl a pokrčil rameny. „Jen jsem si něco vysvětloval s Benoîtem.“

„O co šlo tentokrát?“

„No,“ Pep si hřbetem ruky rozmázl krev po půlce obličeje, „pokřikoval, že jsem prašivej drban, kterej dolejzá za bandou otrhanejch potulnejch rytířů. A já dal najevo svůj nesouhlas pěstí, která skoro náhodou sedla přesně na jeho ksicht!“

„Jak sis myslel, že to dopadne?“ přerušila ho rozčilená Mila. „Benoît je nejmíň o dva roky starší. Bude mu patnáct nebo šestnáct.“

Pépin se spokojeně usmíval. „Jenže u nás doma se už jako malí kluci učíme, jak si poradit s takovýma klackama. Benoît bude mít pár dní docela problémy při jídle.“

„Dobře ty!“ pochválil ho Josce a také ostatní uznale přikyvovali.

„Jste nemožní, ještě ho podporujte!“ okřikla je Mila a zpražila jednoho po druhém přísným pohledem. „Jak má z kluka vyrůst slušný člověk, když je pořád ve společnosti takových neotesanců?“

„Možná vůbec nechci vyrůst ve slušnýho člověka,“ zamumlal Pépin.

Josce se dunivě rozesmál a plácl chlapce po zádech tak prudce, že málem spadl ze stoličky. „Počkej, ty to někam dotáhneš!“

Mila vzdychla a v hraném zoufalství lomila rukama. „Radši půjdu dát otci večeři.“ Popadla kotlík s krupičnou kaší. „Určitě ocení moje kuchařské umění víc než vy všichni dohromady,“ dodala, významně blýskla očima po Lionelovi a vyklouzla ven.

Rytíř počkal, až za ní zapadnou dveře, a prohlásil: „Doufám, že její táta umí přesvědčivě lhát.“

Již se snesla noc, když se Erec jako obvykle zašel podívat na Tita.

„Tak co, kamaráde, jak se vede? Něco pro tebe mám.“

Vstoupil do stání a podával hřebci skrojek chleba. Kůň se však odvrátil a jen se krátce ohlédl přes rameno. Erec se ustaraně zamračil. Snad ještě nikdy se nestalo, že by Titus odmítl pamlsek. Možná se včera při souboji na dřevce zranil. Nebo onemocněl.

Otevřel dvířka a přistoupil ke koni. I ve skromném světle stájové lucerny si všiml, že Titus přežvykuje a stříhá ušima všemi směry.

„Copak to žereš?“ Vzal koně za ohlávku a přitáhl velkou hlavu k sobě. „Kdo ti co dal? Pépine? Jsi tady někde?“

„Doufám, že mi prominete,“ ozval se z potemnělého kouta tichý hlas. Spíš jen šeptal, ale určitě patřil ženě. „Poslala jsem vašeho čeledína do hospody a koně podplatila jablky.“

„Kdo jste?“ zeptal se do tmy. „Pojďte na světlo.“

„Ve vašem i svém zájmu to neudělám.“

Co to má být za hru? Erec byl rozmrzelý, ale současně i trochu zvědavý. „To jste tak ošklivá?“

Odpovědělo mu zalapání po dechu a vzápětí zvonivý smích. Ucítil vůni, která na okamžik přehlušila obvyklé pachy maštale. Zježily se mu vlasy v týle.

„Proč se uprostřed noci potloukáte po stáji?“

Neznámá s odpovědí chvíli vyčkávala. „Možná jsem chtěla osobně poznat rytíře, který se rozjel do souboje bez přilbice. Doslova bezhlavě odvážného. Vždyť jste o tu hlavu mohl přijít.“

Možná seděla na tribuně mezi čestnými hosty.

„Je dost nefér, že víte, kdo jsem, ale přede mnou se skrýváte ve tmě.“ Erec vyšel ze stání a zavřel za sebou dvířka.

„Znervózňuje vás to?“ zeptal se hlas pobaveně.

Bezděky se usmál. Ne, určitě nebyl nervózní. Upřímně řečeno, cítil vzrůstající vzrušení. Pomalu se blížil k temnému zákoutí, odkud hlas vycházel. „Co ode mě chcete?“

Znovu zazněl tichý smích, tentokrát velmi zblízka. „Zjistěte to sám, jestli se nebojíte.“ Ze tmy se k němu natáhla ruka a ve slabém světle lucerny se na okamžik zaleskly prsteny a hladká látka. Přitáhla ho k sobě do tmy.

Erecovým tělem projela žhavá vlna. Tušil před sebou obrysy ženské postavy, ve své dlani cítil hebkou ruku a vůni levandule, zimolezu a čerstvě vypraného plátna.

Zaváhal a zopakoval: „Co ode mě chcete?“ Uvědomoval si, že se vystavuje daleko většímu nebezpečí než při souboji bez přilby. Ovšem naléhavý vnitřní hlas z místa pod podbřiškem ho nabádal, aby přestal váhat.

V nepatrném světle lucerny se zablýskly světle zelené oči a znovu se ozval pobavený smích. „Jen se chci přesvědčit, že vám soupeřův dřevec i přes vaše nesmírně lehkomyslné chování nijak neublížil. To by vzhledem k vašemu talentu byla velká škoda. Dovolíte?“ zeptala se neznámá. Než stačil cokoliv namítnout, položila mu drobné ruce na hruď a jemně přejela po žebrech dolů. Srdce mu bušilo a kůže pod jejím dotykem žhnula. Jako by náhodou stiskla místo, kde po sobě Damienův dřevec zanechal pořádnou modřinu. Sykl bolestí. Zřejmě sledovala turnaj opravdu pečlivě.

Nedala mu čas na rozmyšlenou a špičkami prstů přejela po druhé straně trupu. Letmo se dotkla bradavky a pak každého jednotlivého žebra. Snažil se nehýbat, ale vzdech potlačit nedokázal.

„Zdá se, že všechno důležité přečkalo náraz dřevce bez úhony,“ zašeptala žena a zřejmě se usmívala. „Ale počkat, co to tady máme?“ Dráždivě pomalým pohybem sjela rukou z hrudníku na břicho a ještě kousek níž, ale náhle se zastavila. „Pro dnešek stačilo,“ hlesla. „Další zkoumání si nechám na naše příští shledání.“ Jiskřivě se rozesmála. „Ale prokažte mi malou laskavost. Zkuste se do té doby nadechnout.“

Teprve nyní si Erec uvědomil, že opravdu zatajil dech. Na okamžik zavřel oči, netušil, co si má o tajemném setkání myslet.

„Ráda jsem vás poznala, Erecu,“ rozloučila se neznámá. Zaslechl šustění látky. Zřejmě si přes hlavu přetáhla šátek nebo kapuci. Se skloněnou tváří vystoupila ze stínu a beze slova se protáhla kolem. Zůstala po ní jen slabá vůně levandule a zimolezu.

Co to k čertu…? Erec klesl na kupku slámy, obejmul si rukama kolena a zmítal se mezi zlobou a touhou. Nebyl si jistý, jestli se mu setkání s neznámou ženou jen nezdálo. Podvědomě tušil, že ho čekají pořádné potíže.

Kapitola 3

Hrabství Auvergne, Ambert, červenec 1181

Pépin otevřel oči a naslouchal. Vzbudil ho nečekaný zvuk. Potichu vstal z pytlů, které mu v malé kůlně sloužily za lůžko. Spal jako kočka, okamžitě po probuzení byl připraven k útěku nebo obraně. Taková vlastnost je k nezaplacení, pokud máte za otce brutálního tyrana a sloužíte u neméně krutého opilce. Ty časy sice už byly minulostí, ale bleskurychlé reakce mu několikrát zachránily kůži i v letech, které strávil na ulici. Hlavně pokud mu ostatní tuláci chtěli sebrat i to málo, co vlastnil. Nebo když opilci pochopili, že je v kostkách obral podvodem. Pépin nešel pro ránu daleko, o čemž by mohl vyprávět mizera Benoît. Ale útěk byl dost často lepším řešením. A utíkat Pépin uměl. To tedy ano.

Stál tiše a zíral do přítmí. Do kůlny pronikalo laťkovými vrátky jen trochu měsíčního světla. Zase se ozval šramot a v rohu se mihl malý stín. Myš.

Pépin zůstal ještě pár okamžiků ve střehu, ale pak se uvolnil. Nahmatal váček, který mu na šňůrce visel kolem krku, a potěžkal ho. Spokojeně se usmál. Večer měl docela štěstí, i když hráči z hospody by asi měli jiný názor. A Erec, Armand a – nedej Bože – Mila by z jeho vedlejších příjmů určitě nebyli nadšení. Nechtěl je rozčilovat, ale rád si žil po svém. Se všemi z Erecovy družiny vycházel dobře a pokládal je za přátele, ale život ho naučil, že jediný, na koho se může stoprocentně spolehnout, je on sám.

Zakručelo mu v žaludku, i když si večer dopřál za mince od té vznešené dámy pořádný talíř husté polévky s masem. Ale to nehrálo roli. Pépin měl hlad pořád a snědl by daleko větší porci. Možná to bylo tím, že rostl. Nebo že převážnou část života hladověl a musel jíst vždy, když se naskytla příležitost. A to nebývalo zrovna často.

Zvedl poklopy ze sudů a nakoukl dovnitř. Byly prázdné. Jen v jednom našel zapomenuté jablko. Natáhl se pro něj, očistil ho o košili a vyšel ven.

Vycházející slunce stálo těsně pod obzorem, hvězdy na obloze začínaly blednout. Skřivan zatrylkoval ranní pozdrav, ale jinak zatím všude vládl klid. Pépin měl rád tyto okamžiky, kdy už nebylo včera, ale nový den taky ještě pořádně nezačal. Čas jako stvořený pro lidi jeho ražení.

Chroupal jablko a loudal se ke stájím. Dohlížel na to, aby koním nic nechybělo. Za to mu Erec a ostatní rytíři občas strčili pár mincí, živili ho a šatili. Josce a Lionel si z něj tropili drsné žerty, Armand ho učil písničky a dobrosrdečná Mila mu ošetřovala šrámy. Valéry byl někdy víc, někdy o něco méně otravný. A Erec byl Erec, Pépinův nedostižný vzor.

Možná se jejich družina podobala tomu, co by člověk mohl nazvat rodinou. Pépin si nebyl jistý. Opravdovou rodinu totiž nikdy neměl. Ale rozhodně se s potulnými rytíři cítil dobře.

Přicházel ke stájím, v dálce zakokrhal kohout a další se přidal. V ohradě vedle stájí se proháněl jezdec. Erec.

Bylo neobvyklé, že cvičil už takhle brzy ráno. Šel vůbec spát? Krátké hnědé vlasy měl neučesané, neoholil se a pod očima se mu rýsovaly kruhy. Ale nedostatek spánku mu nic neubral na soustředění. Jednou rukou vedl svého nádherného hřebce dokola, občas postavil Tita na zadní, nechal ho cválat bokem, couvat nebo točit se v kruhu.

Pépin zůstal stát a sledoval je. Titus se pohyboval zdánlivě bez námahy, jen hrající svaly pod kůží a rozšířené nozdry dávaly tušit, že cvičení zas tak snadné nebude. Každopádně mu ti dva připadali jako jediná dokonalá bytost. Něco jako napůl kůň a napůl člověk ze starých legend. Erec byl vynikající jezdec a Titus neméně skvělý kůň. Stačil sotva znatelný pohyb ramenem, přenesení váhy v sedle, jemné ťuknutí patami nebo nepatrné přitáhnutí uzdy a hřebec reagoval přesně tak, jak měl. Jízda připomínala pečlivě nacvičený tanec. Pépin pocítil záchvěv smutku. Takhle se nikdy na nikoho spolehnout nemohl. Ani na zvíře, natož na člověka.

Erec zvedl hlavu a všiml si ho. „Hej, Pepe, co tam okouníš? Pojď sem!“ Nasměroval Tita k okraji ohrady a svižně se svezl ze sedla. „Kde ses toulal? Doslechl jsem se, že jsi včera v hospodě obral pár opilců.“

„Ale nejdřív jsem obstaral koně, přísahám!“ ujišťoval ho chlapec rychle. Erec natáhl ruku a Pépin instinktivně stáhl hlavu mezi ramena. Otec ho mlátil a původní pán taky. Ale Erec mu jen pocuchal ježaté vlasy. „To je dobře. Viděl jsem, že koním nic nechybí.“ Protáhl se mezi břevny ohrady. „Ale nečekal bych, že necháš Tita samotného s cizím člověkem.“

Pépin pohladil hřebce po sametových nozdrách. „To nebyl cizí člověk, ale vznešená dáma,“ namítl vzdorovitě.

„Takže jsi ji viděl? Kdo to byl? Dokážeš ji popsat?“

„To asi ne. Obličej měla zakrytý kapucí. Ale byla elegantně oblečená a voněla jako rozkvetlá louka. Myslel jsem, že se znáte, když se s tebou… chtěla potkat ve stáji o samotě.“

Erec se zadíval do dálky, kde se slunce pomalu šplhalo nad obzor. „Ne, nikdy jsem ji neviděl. Upřímně řečeno, netuším, co po mně chtěla. I když… No, to je jedno.“ Otočil se a poplácal Tita po krku. Kůň si spokojeně užíval dotyky z obou stran.

„Tak co, Pepe?“ zeptal se Erec po chvíli. „Nechtěl by ses vyhoupnout do sedla a zajet si pár koleček?“

Pépin klopýtl pár kroků dozadu a prudce zavrtěl hlavou. „Ne… Já… To se nehodí.“

Erec se pousmál. „Co je s tebou? Snad se nebojíš?“

„Pche, jasně že ne!“ Pépin tři roky sloužil v nájemné maštali. Staral se o bojové koně i staré herky. Někteří byli v pohodě, jiní ho při každé příležitosti zlomyslně tiskli ke zdi. Ale nejhorší byl statkář. Mlátil zvířata i čeledíny jako žito. Pépin nakonec utekl a radši žil na ulici.

Koní se samozřejmě nebál. Ale špinavý kluk na hřbetě ušlechtilého hřebce? To mu připadalo jako rouhání a provinění proti Božímu řádu světa. Po dlouhé době byl se svým životem spokojený a rozhodně nechtěl pokoušet osud tím, že se bude cpát někam, kam nepatří.

„Možná někdy jindy,“ odpověděl vyhýbavě. „Musím jít krmit a vykydat stáj.“

Erec pokrčil rameny. „Jak myslíš. Tak odveď Tita a já půjdu vzbudit ostatní na ranní mši.“

Pépin přikývl, převzal koně a spěchal pryč. Ranní mše, další důvod, aby co nejrychleji zmizel.

Kapitola 4

Hrabství Auvergne, Ambert, červenec 1181

Nebylo příliš teplo a slunce se schovalo za mraky. Počasí jako stvořené pro turnajový den. Bojovníci nebudou oslňováni paprsky ani jim v brnění nebude přílišné horko.

Armand přesto podléhal nervóznímu tušení. Vlastně to nebylo nic nového. Nepříjemný pocit se dostavoval od té doby, co Ereca doprovázel na turnaje. Armand sice nikdy nevzal do ruky dřevec ani meč, ale přesto se mu svírala hruď a nedokázal se na nic soustředit. Tentokrát mu nervy dávaly zabrat ještě víc než obvykle. Do spánků a čela vystřelovaly návaly prudké bolesti. Možná se příliš rozčilil nad Erecovým sebevražedným soubojem bez přilbice? Ale vždyť klání dobře dopadlo. A dneska se Armandovým přátelům taky bude dařit. Erec byl dítě štěstěny. Už od mládí a po celou dobu, co se znali. Armand si nevzpomínal, že by mladý rytíř utrpěl zranění, které by stálo za řeč. Ale ani toto pomyšlení trubadúra neuklidnilo. Zavřel oči a zhluboka dýchal, aby zaplašil bušení v lebce. Pak se zadíval k ostatním. Smáli se a povídali si, jako natěšené děti před jarmarkem. Zabrali pro sebe dvorec ohrazený palisádou. Nad bránou vlála zástava s d’Ambertovým erbem. Sem se budou moct uchýlit během boje k odpočinku, nechat se ošetřit, vyměnit koně, uložit kořist a zanechat zde zajatce. Do označeného útočiště za nimi protivník nesměl.

Naproti, půl míle odsud, si zřídili tábor protivníci, bojující pod praporem nevěstiny rodiny de Garlande. Mezi oběma družinami se rozkládaly pastviny. Dnes se promění v bitevní pole, na západě ohraničené říčkou a na východě hradbami Ambertu a vesnicí v předhradí.

„Rovný a přehledný terén,“ konstatoval spokojeně Erec a přistoupil k Armandovi. „Nejsou na něm překážky a nic, kde by se mohli schovat a napadat nás ze zálohy.“

Armand přikývl. Oba houfce se rozjedou přímo proti sobě. Na každé straně víc než tři tucty rytířů.

Od nedalekých hradeb k nim doléhaly hlasy. Na cimbuří se shromažďovali diváci, aby z bezpečné vzdálenosti sledovali vzrušující divadlo.

Erec se zadíval k městu, jako by někoho vyhlížel.

„Měli byste si obléct brnění,“ nabádal Armand. „Za chvíli to začne.“

„Bez Jérôma d’Ambert určitě ne,“ namítl dobře naladěný rytíř. Kastelán a většina jeho mužů se skutečně ještě neobjevili. Kromě Erecovy družiny se na jejich straně louky shromáždilo jen pár dalších námezdných rytířů. Postávali opodál. Naopak houf rodiny de Garlande byl už skoro kompletní, pokud se to dalo na dálku poznat. Erec věděl, že na druhé straně nastoupí i Damien de Brienne.

„Pokud vím, tak d’Ambert nemá s turnaji zkušenosti,“ prohodil Josce. „Nebo jste ho někdo viděl bojovat?“

„Rozhodně nevypadá jako ostřílený a trénovaný válečník,“ souhlasil Lionel a rozpaženýma rukama naznačil objem kastelánova pasu. „Ale bohužel pořádá turnaj právě on a povede naši družinu do boje. Potěš pámbu!“

„Svatý Jiří, stůj při nás,“ zamumlal Josce a ušklíbl se.

„Slyšel jsem, že novopečení švagři ho hodlají pořádně zvalchovat za to, že jim odvedl z domu milovanou malou sestřičku,“ dodal Lionel nadšeně. „To bude parádní mela!“

Oba se rozesmáli.

Armand se rychle podíval k zemi, aby mu nebylo vidět do obličeje. Turnaj byl sice „jen“ hra na válku, ale brutální a nebezpečná. Pomyšlení na dvě družiny mířící plnou rychlostí proti sobě v něm vyvolávalo touhu utéct a zvedal se mu žaludek. Přátelé se naopak nemohli dočkat a sršeli nadšením. Jako by si nedokázali představit, že by se jim mohlo něco stát. Ať už podléhali zápalu, naivitě nebo přehnanému sebevědomí, Armand jim držel palce. V posledních týdnech měli štěstí a ze všech turnajů vyvázli jen s modřinami a šrámy. Jenže přízeň nebes nevydrží věčně. Trubadúr se obával dne, kdy se k nim osud obrátí zády.

Kradmo se podíval na Ereca. Přítel se usmíval a byl ve svém živlu.

„Budeme muset dávat na Jérôma pozor. Prémii dostaneme jen za vítězství. A hlavně, pokud se mu nic nestane.“

„Kolik by nám asi zaplatila mladinká novomanželka, kdybychom ho přenechali jejím natěšeným bratrům?“ uvažoval Valéry nahlas a jako obvykle nebylo jasné, jestli svou poznámku myslí vážně, nebo jako žert.

Lionel se přesto zasmál. „Každopádně nevypadá, že by jí nějak zvlášť vadilo, kdyby se stala mladou vdovou. Ale asi bychom se moc neproslavili, kdybychom jí nechali zamordovat manžela.“

„Tak to už by stačilo, chlapi,“ zasáhl Erec. „Náš úkol je jasný. Jérôme d’Ambert nás najal, abychom vyhráli turnaj. Dávejte pozor, abyste se nenechali zajmout. Žold by nestačil na to, abychom zaplatili výkupné za jediného z nás. Naopak, měli bychom dnes nabrat co nejvíce kořisti a naplnit pokladnu.“

„Kdybys padl do pasti ty nebo Josce, klidně si na výkupné půjčím,“ tvrdil Lionel. „A za Valéryho by v případě nutnosti zaplatili rodiče, ne?“ Chladně se usmál na rytíře v černém, ale Valéry nehnul ani brvou a zíral upřeně před sebe.

„Je nejvyšší čas. Nasaďte si brnění,“ nabádal je Armand rychle, aby předešel případné hádce.

Erec přikývl. „Armand má pravdu. Pepe, zkontroluj sedla a koně a pořádně utáhni řemeny.“

Pépin, který zatím postával s Milou stranou, horlivě přikývl a pustil se do práce. Ostatní si navzájem pomáhali zavazovat prošívanice, na něž si natahovali kroužková brnění. Smáli se a navzájem žertovali. I Erecovi zářily oči nadšeným očekáváním. Natáhl bradu, aby mu Armand mohl připevnit horní část brnění kolem krku.

Trubadúr se prsty letmo dotkl prohlubně pod Erecovým hrdlem. Srdce se splašeně rozbušilo. „Slib mi, že na sebe dáš pozor,“ požádal a snažil se, aby se mu netřásl hlas. Nasadil příteli měkkou kuklu a na ni ještě jednu, drátěnou. Pečlivě utáhl řemínky a cítil přitom teplo Erecovy kůže.

Rytíř se dobromyslně usmál. „Už jsem se někdy vrhal bezhlavě do nebezpečí?“

„Laskavě si tentokrát nech přilbu na hlavě.“

„Co by se mohlo stát, když nás povede udatný Jérôme d’Ambert?“ namítl žertem. Když Armand zůstal vážný, přitáhl ho k sobě a zvedl ruku. „No tak dobře. Přísahám na svého hřebce a tvou loutnu, že se mi nic nestane!“

Erecův úsměv, nadšení a blízkost působily na Armanda jako slunce, které na okamžik rozežene veškeré stíny.

Josce obešel rytíře a každému hodil plášť bez rukávů. Byly tak vybledlé, že původní zelená barva už nebyla vůbec poznat.

Lionel se ušklíbl. „Opravdu to musíme mít na sobě?“

„Jen se necukej. Bez pláště bych si tě mohl v mele s někým splést a rozbít ti hlavu.“

„A tohle si přivažte na paži nebo na přilbu.“ Erec zvedl svazek širokých modrých stuh. „Podle toho budou všichni vědět, že patříme k d’Ambertově družině. Protivníci mají červené.“

Vzali si stuhy, opásali se meči, natáhli si rukavice a nasadili přilby. Armand si nenechal ujít příležitost a osobně zapnul Erecovi řemínek pod bradou. Rytíř se jen pobaveně usmíval a zvedl oči k nebi. Armandovi to bylo jedno. Turnaje se neúčastnil, ale i kdyby se navlékl do několika vrstev brnění, srdce by zůstalo zranitelné.

„Takže, chlapi!“ zvolal Erec. „Jdeme na to! Za Boha, pro čest a slávu!“

„Hurta!“ ozvala se odpověď ze všech hrdel a rytíři rukavicemi hlučně břinkli o přilby.

Ve stejném okamžiku zaznívalo z hradeb volání: „Ambert vpřed! Ambert vpřed!“ Diváci skandovali bojový pokřik, který si kastelán vybral pro svou družinu. Ozvala se fanfára a z brány vyjel Jérôme d’Ambert s doprovodem. Seděl na mohutném, nemotorně vyhlížejícím koni. Vypadal spíš jako pivovarský valach, ale jiný by ho zřejmě neunesl. Zbrusu nové brnění se lesklo už zdálky, stejně jako honosná přilbice.

„Vypadá jako vykrmený kapr,“ poznamenal Josce a nedůvěřivě si kastelána prohlížel. „Brnění nemá jediný škrábanec. Asi stojí na kolbišti poprvé v životě.“

„Tak chlapi!“ zvolal Erec. „Pro nás to znamená, že budeme mít plné ruce práce!“

Armand s obavami přihlížel, jak nasedají a vyjíždějí svému pánu vstříc. Srdce se mu třepetalo jako poplašené ptáče.

Bitevní řady nebyly příliš dlouhé, ale přesto na ně byl úchvatný pohled. Muži stáli bok po boku, dřevce pozvednuté, štíty v ruce. Od protější řady je dělilo přibližně čtyři sta kroků.

Jako by se chystali do opravdové války, pomyslel si Armand. Bojová turnajová hra zvaná kolba se od skutečné bitvy lišila jen málo. Nebyla to jen drsná zábava, ale i nácvik obratnosti a souhry. Rytíři zápasili naplno, nešetřili sebe ani soupeře. Bojovali ve stejném brnění a až na dřevce stejnými zbraněmi jako v boji. Brali zajatce a požadovali výkupné. Úmyslně se navzájem zabíjet nechtěli, ale ke smrtelným úrazům přesto docházelo. Stačil nešťastný pád nebo úder dřevcem. V zápalu boje se někdy mela zvrhla v krvavou řež. To v případech, kdy na sebe narazili rytíři s nevyřízenými účty nebo družiny z nepřátelských krajů. Dnes se to nestane, doufal Armand.

Diváci na hradbách se nakláněli přes cimbuří, aby jim nic neuniklo. Jejich hlasy se podobaly bzučení včelího roje.

Rytíři vytvořili neproniknutelnou řadu, aby využili veškerou sílu svých dřevců. Na tom záležel úspěch prvního útoku. Pokud se jim podařilo prolomit nepřátelskou linii, snažili se co nejrychleji obrátit a vpadnout rozprášeným protivníkům do zad. Dříve či později se spořádaný boj zvrhl ve všeobecnou rvačku každého s každým. Pak už šlo jen o kořist a zajatce.

Pep stál nedaleko od Armanda, držel se vlajkového stožáru a nemohl se dočkat začátku turnaje.

Konečně zazněla fanfára.

Kapitola 5

Hrabství Auvergne, Ambert, červenec 1181

Erec tiše zasténal. Bolesti vždy přicházely až několik hodin po boji, když se z těla vytratil vnitřní zápal, díky kterému rytíři téměř necítili zranění. Utržil spoustu ran a úderů, které byly původně určeny Jérômovi d’Ambert. Jen Damien útočil záměrně přímo na Ereca a hodlal se pomstít za porážku v souboji na dřevce.

Bolely ho snad všechny svaly a kosti v těle, ale o to víc si užíval teplo a blahodárný klid komory, kterou mu vyhradili ke koupeli. Káď byla dost velká na to, aby se mohl skoro celý potopit do horké vody. Okenice byly zavřené, v koutě stál železný koš s řeřavým uhlím a na trámech visely zástěny z prostěradel. Díky tomu pára a teplo neunikaly pryč a pohmožděné svaly se příjemně uvolňovaly.

Kastelán z Ambertu samozřejmě trval na tom, že družinu povede do útoku osobně. Muži jako on netrpí přehnanou skromností, spíš naopak. Jak se dalo čekat, jejich řada hned po prvním úderu zakolísala a d’Ambertovi vypadl dřevec z ruky. A stejně tak nebylo velkým překvapením, že se na něj soupeři vrhli a snažili se ho strhnout z koně a zajmout. Naleštěné brnění jim pomáhalo v orientaci a za chvíli honili kastelána po bojišti jako zajíce.

Erec s ostatními ho s vypětím všech sil uchránili. Inkasovali však mnoho ran. Josce v jednu chvíli spadl z koně, ale Lionel mu pomohl do sedla dřív, než se dostal pod kopyta nebo mu protivník odehnal hřebce.

Největší výzvou však pro všechny bylo něco jiného: Jérôme musel mít pocit, že je v každém okamžiku pánem situace. Byl skoro zázrak, že za těchto okolností dokázali zajmout dva soupeřovy rytíře. Velká část výkupného poputuje spolu s prémií za vítězství do jejich pokladny. Erec navíc dostal z rukou mladé nevěsty cenu za klání s dřevci: balík nejjemnějšího zeleného plátna z Arrasu. Sice doufal v měšec stříbrňáků, ale ani vzácná látka nebyla k zahození.

Jérôme d’Ambert ho pozval na slavnostní večeři a kromě toho mu nabídl lázeň. Erec s díky přijal, protože takový luxus si už dávno nedopřál. Přátelům se taky nevedlo špatně. Část výhry propíjeli v krčmě. Moc jim nezbyde, až zaplatí všechny dluhy. Ale po měsících odříkání si trochu zábavy zasloužili. Armand přijde na slavnost také a oblaží hosty hrou na loutnu a zpěvem.

Erec se ponořil do vody až po bradu. Měl ještě čas a byl odhodlán užít si koupel do poslední chvíle. Praskot dřevěného uhlí, pára, teplo a vůně bylinek a olejů ho příjemně uspávaly.

Vyrušilo ho až zaskřípění dveří. Asi se přišla zeptat služka, jestli něco nepotřebuje. „Buď tak hodná a dolej trochu teplé vody,“ požádal, aniž by otevřel oči.

Kroky se přiblížily, kdosi přistoupil zezadu ke kádi a nalil mu na ramena příjemně horkou vodu. Z hladiny stoupala pára. „Díky, to stačí.“

„Jak myslíte, Erecu.“

Trhl sebou jako po ráně bičem a rychle přitáhl kolena k břichu. Poznal ten hlas i vůni.

„Snad se nestydíte?“ žertovala neznámá.

Než se stačil v kádi nemotorně otočit, zmizela žena za závěsy. Žhnoucí uhlíky vrhaly na plátno jen její siluetu.

„Zato vy se zřejmě nestydíte vůbec, když sem jen tak vtrhnete,“ podotkl, ale musel si přiznat, že mu její přítomnost vůbec nevadila.

„Stud je dobrý leda tak pro malé holky nebo staré panny.“ Mluvila tiše, ale přesto zřetelněji než při prvním setkání.

„A vy nejste ani jedno z toho?“

„Ne.“

Že by byla vdaná? Ze zvědavosti a vzrušení se mu opět zježily vlasy v týle.

„Ukažte se konečně.“

Zasmála se. „To není nutné, vždyť si můžeme povídat i takhle.“

„Jak chcete. Tak půjdu za vámi.“ Přestal mít náladu na hrátky. Rád by konečně viděl, jak neznámá vypadá. Zvedl se z kádě a chvíli zůstal nerozhodně stát. Voda z něj crčela.

Ozvalo se zachichotání. „Takže je pravda, co se říká. Čím většího koně rytíř má, tím menšího…“

Erec zrudl a plácl sebou zpátky do vody.

„Máte prořízlou pusu, madame!“ vykřikl až příliš hlasitě, aby zakryl rozpaky. Ale současně mu cukaly koutky úst. „Proboha, prozraďte mi konečně, co po mně chcete.“

„Při našem posledním setkání jsem naznačila, že se při nejbližší příležitosti přesvědčím, že bez úhony zůstala i spodní polovina vašeho těla. Proto jsem přišla,“ prohlásila pobaveně. „A jestli to mohu na dálku posoudit, zdá se mi všechno… funkční. A proporčně vyvážené.“

Erec se proti své vůli rozesmál. Nestydatá, drzá a odvážná! Konverzace ho začínala bavit. Snad ještě nikdy si nepovídal s takovou ženou – inteligentní, se smyslem pro humor a pohotovou. Vystrčil z vody nohy a opřel si je o okraj kádě.

„Proč to děláte?“ zeptal se.

Chvíli trvalo, než odpověděla.

„Asi se nudím. Nezažívám příliš překvapení a vzrušení. Žiju spíš nezáživně a jednotvárně. Mám pocit, že jsme si podobní. Rádi se bavíme. Milujeme hru s ohněm.“

V tom měla pravdu. Kdyby je někdo přistihl, dostali by se do pořádných problémů.

„Měla byste odejít.“

„Nechci.“

„Kdyby vás tady někdo našel, obviní vás z porušení manželské věrnosti.“

Neznámá opovržlivě odfrkla. Nebo to možná byl smích. „Předpokládám, že nejste ženatý. Znamená to snad, že zachováváte mnišskou ctnost a čekáte, až vám jednou přivedou panenskou nevěstu? Jestli ne, tak se dopouštíte hříchu.“

Erec samozřejmě spal s ženami. A nemohl vyloučit, že některé z nich byly vdané. „Víte stejně dobře jako já, že pro muže platí v tomhle ohledu trochu jiná pravidla.“ Dokonce se všeobecně očekávalo, že mladíci osvědčí své schopnosti nejen na kolbišti, ale i na lůžku.

„Proč by si jen muži měli brát, co chtějí?“ zeptala se neznámá.

O tom Erec ještě nikdy nepřemýšlel. Proč by taky měl. Takhle byl svět zařízen odjakživa.

„Protože to tak Bůh chce? Protože jsou silnější a rozumnější?“

Návštěvnice se nahlas rozesmála, až se zalykala. „Promiňte,“ vymáčkla ze sebe po chvíli. „Ale to myslíte vážně? O jakém rozumu a síle mluvíte? Většina mužů myslí něčím úplně jiným než hlavou. Připusťme však, že jejich činy nejsou řízeny jen pudy, ale i touhou po moci, tvrdohlavostí a pýchou.“

Žena se nedala a to se Erecovi líbilo.

„Zůstaňme u síly. Muži za války ochraňují slabé, nebo snad ne?“

„Muži především války začínají. Muži šíří smrt a utrpení. Naopak ženy přivádějí na svět nový život.“

„Pokud se nemýlím, tak ke zrození nového života je zapotřebí taky muž.“

„Jen jeho docela nepatrná část!“

Erec se zasmál. Ještě nikdy s ženou takhle nediskutoval. Jako by se střetli v šarvátce, při níž se místo mečů používají slova. Rozhodně se nedalo říct, že by vítězil.

„Nehledě na to, že v otázce zachování rodu jsou na nás muži daleko závislejší než my na nich. Žena o původu svého dítěte nemusí pochybovat, ale muž si nikdy nemůže být jistý, jestli potomka zplodil opravdu on. Asi proto se snaží ženy neustále kontrolovat, berou jim svobodu a pokládají je za svůj majetek. Bez nás nejste ničím a to vám nahání strach.“

„Nemám pocit, že byste si nechaly nařizovat, co máte a nemáte dělat. Sama jste nejlepším příkladem. Vloudila jste se do místnosti a povídáte si s nahým mužem.“

„Nedám si vzít svou svobodu,“ souhlasila. „Ale v mužském světě, a my žijeme v mužském světě, za svou volnost dříve nebo později zaplatím.“ V jejím hlase náhle zazněl zármutek.

Erec ji nechtěl zasmušit, ale úplně s ní souhlasit nemohl. „Z vašich slov by se dalo usuzovat, že všichni muži jsou kruté nestvůry.“

„Z kazatelen slýcháme pravý opak,“ namítla provokativně. „Ženy prý mohou za prvotní hřích. Veškeré zlo přišlo na svět jen kvůli nim. Ne, opravdu nepokládám všechny chlapy za nestvůry. Znám ze svého okolí spoustu slušných, čestných a dobrých mužů. Přesto si myslím, že mnoho z vás nesmírně přeceňuje svůj význam pro tento svět. A jste velmi uražení, když někdo vaše zásluhy zpochybňuje.“

„V tom s vámi souhlasím. Překvapuje mě ovšem, že s takovými názory jste našla zalíbení zrovna v rytířských turnajích. Jak to jde dohromady? Na kolbišti přece zápasí až příliš sebevědomí muži.“

Znovu se zvonivě zasmála a Erec byl rád, že ji nenudí.

„Hlavně mám ráda koně,“ odpověděla. „A baví mě přihlížet, jak se nafoukaní mladíci srážejí kusem špičatého klacku navzájem do bahna. Je to hra, krutá a špinavá hra, ale pořád jen hra, v níž nejde o zabití soupeře.“

„Jste pozoruhodná žena.“

„To určitě jsem.“

Na chvíli se odmlčeli.

„Jak dlouho tady hodláte setrvat, madame?“ zeptal se nakonec Erec. Diskuse ho bavila a tříbil si během ní vlastní ostrovtip. Ale co dál?

„Dokud mě nezačnete nudit,“ prohlásila nenuceně.

„A co vám dává právo, uvádět nás oba v nebezpečí?“

„Takhle se ptáte pokaždé, když taháte ženy do postele?“ namítla jedovatě. „Myslím, že riskujete i beze mě. Jde vám to docela dobře.“

Nenapadla ho dostatečně vtipná odpověď.

„Obávám se, že budu muset jít,“ ozvala se. „Bylo mi potěšením. Uvidíme se později na slavnosti.“

„Opravdu?“

„Já tam každopádně budu.“

„Předpokládám, že mi neprozradíte svoje jméno?“

„To by nebyla zábava. Sám musíte přijít na to, kdo jsem!“

Za prostěradlem se mihl stín, zaskřípěly dveře a vzápětí zaklaply. Už podruhé zůstal Erec sám jen s nezodpovězenými otázkami a zmatenými myšlenkami.

Kapitola 6

Hrabství Auvergne, Ambert, červenec 1181

Erec vstoupil do slavnostně vyzdobeného sálu mezi prvními. Ke sloupům byly přivázány jedlové větve, na stolech stály tácy s křupavým chlebem a džbány vína. Sloužící zapalovali svícny a starali se o poslední přípravy. Jeden z nich ho dovedl na místo poblíž tabule pro čestné hosty.

Erec si uhladil svrchní suknici zvanou surcot a odhrnul si vlasy z čela. Ze své židle měl nerušený výhled na vchod, takže mohl sledovat všechny příchozí. Ale jak by mohl neznámou ženu poznat? Co o ní vlastně věděl? Znal její hlas, smích a vůni, ale to bylo všechno. Třeba mu dá znamení? Hm, asi těžko. Podle toho, jak ji zatím poznal, ho nechá v nejistotě a bude se královsky bavit. Možná právě o to jí jde: aby mu popletla hlavu a tropila si z něj blázny.

Nevěděl, co si má myslet. Pociťoval radostné vzrušení, ale i hněv. Zlobil se na neznámou i na sebe. Ze zvědavosti se zakousl do návnady a teď se zmítal jako kapr na háčku.

Mohl by trávit čas užitečněji než zíráním na dveře. Měl by se vetřít mezi vlivné lidi a promluvit s nimi. Užitečné kontakty byly cennější než stříbrňáky. Bylo mu však jasné, že nedokáže myslet na nic jiného než na neznámou ženu. Určitě přijde s doprovodem, takže ji nebude moct oslovit, i kdyby ji náhodou poznal.

Do sálu vstoupili hudebníci a rozložili na pódiu své niněry, bubínky a flétny. Budou hrát společnosti k jídlu i tanci. Armand se svou loutnou vystoupí po večeři, až mu všichni budou věnovat nerušenou pozornost. Verše si nezasloužily, aby je rušilo mlaskání, výkřiky a smích.

Přicházeli další hosté. Muži, ženy a hlavně páry. Všichni si oblékli to nejlepší. Ve světle voskovic se leskly šaty z damašku, doplněné hedvábnými nabíranými rukávy. Svobodné slečny si ozdobily složité účesy květinovými věnci, provdané dámy nosily šlojíře.

Erec se snažil necivět příliš nápadně. Koho vlastně hledal? Vdanou ženu, průměrně vysokou, podle hlasu mladou a zřejmě vybraně oblečenou. Takový popis se však hodil nejméně na polovinu přítomných dam. Snažil se tedy postřehnout, jestli se na něj některá významně nepodívá. Nebo se mu naopak nebude nápadně vyhýbat. Jediný, kdo ho neustále častoval pohledem – a ne zrovna přátelským –, byl však Damien de Brienne.

Ty mně taky, pitomče, pomyslel si Erec, okázale se odvrátil a sáhl po poháru vína. Sluha k němu mezitím posadil postarší matronu. Zdvořile ji pozdravil a dáma na něj začala chrlit jeden drb z místní společnosti za druhým. Erec nenápadně vzdychl a dolil si pohár až po okraj. Co tady vlastně dělá? Proč sedí s místní honorací u tabule nafoukaného kastelána a nechá ze sebe znuděnou paničkou dělat vrbu, místo aby slavil s přáteli v krčmě?

Asi z ješitnosti a pýchy. Neprováděli muži právě kvůli těmto vlastnostem jednu hloupost za druhou? Aspoň podle názoru tajemné neznámé?

„Podle mě je celá anjouovská dynastie semeniště hříchu,“ prohlásila Erecova sousedka. „Začalo to tou akvitánskou čarodějnicí Eleonorou. Nejenže se proslavila svými volnými mravy, ale hlavně se do všeho pletla. Vůbec se nedivím, že ji starý Jindřich dal zavřít a shání potěšení jinde. Ale v poslední době to vážně přehání!“ Naklonila se blíž a spiklenecky šeptala: „Prý si tahá do postele Adélu, snoubenku svého syna Richarda. Takhle zhanobit francouzskou princeznu, no není to skandál?“

Erec nepřítomně přikyvoval, ale hlavně nespouštěl oči z hostů. Přece mu musí dát nějaké znamení! Třeba se usměje, zamrká nebo tak něco.

Sousedka pochopila, že u Ereca valný zájem nevzbudí. Posunula se a věnovala svou přízeň hostovi z druhé strany.

Konečně vstoupil do sálu novomanželský pár a připoutal k sobě pozornost všech přítomných. Jérôme pronesl nudný proslov, v němž se holedbal svými údajně statečnými činy na kolbišti, a svá slova dokládal malým šrámem na čele. Erec však dobře věděl, že si ho způsobil sám. Praštil se totiž do hlavy vlastním štítem s železným okrajem.

Erec myslel na své kamarády, kteří již určitě upadli do stavu blažené opilosti, a na ženu, která se zřejmě nehodlá nechat poznat. Nálada klesala každým okamžikem k bodu mrazu.

Později si nedokázal vzpomenout, co se vlastně podávalo k večeři. Věděl jen to, že se d’Ambert nechal vidět a sloužící nosili na stoly vybrané lahůdky ochucené vzácným kořením. Mrzutě usrkával víno a čekal, až bude moct odejít, aniž by hostitele urazil svou nezdvořilostí.

Ucítil na rameni dlaň a prudce se otočil.

„Proboha, Erecu, nevypadá to, že by ses bavil,“ prohlásil Armand vesele. „Co se děje? Jen de Brienne se tváří ještě kyseleji než ty. Zase jste si něco řekli?“

Erec se podíval na rytíře sedícího šikmo proti němu, na druhé straně tabule ve tvaru podkovy. Zachmuřeně ho sledoval.

„Ale ne.“ Nehodlal vysvětlovat důvod své špatné nálady. „Jsem jen utahaný. Byla to dneska tvrdá řežba. A tady se zatím nic moc zábavného neděje.“

„Chápu,“ usmál se Armand, pozvedl loutnu a podotkl: „Můžu ti slíbit, že aspoň hudba se za chvíli zlepší.“

„Nemůžu se dočkat,“ ušklíbl se Erec, ale svá slova myslel upřímně. Armand byl skvělý básník a navíc výtečně zpíval. Prozatím si na venkovských štacích nezískal takové uznání, jaké si zasloužil. Ale dnes tomu snad bude jinak.

Zasedací pořádek se už tak přísně nedodržoval a hosté si sesedali do skupinek podle libosti. Sloužící přinesli další svíčky a víno. Muzikanti přenechali pódium Armandovi.

Erec přihlížel, jak přítel skoro ostýchavě ladí loutnu – nádherný nástroj s umělecky vyřezávanými ornamenty na ozvučné desce. Prý pocházel ze Svaté země…

Z myšlenek ho vytrhl zvonivý smích. Rychle se ohlédl. Poblíž stála skupinka mužů a elegantně oblečených dam. Živě se bavili. Podle vlasů zavinutých pod šlojíři se dalo poznat, že všechny ženy jsou vdané. Nebyl dost blízko, aby rozeznal jednotlivé hlasy. Možná se zmýlil a smích zazněl z jiné strany.