STOPY, FAKTA, TAJEMSTVÍ

Příběhy z hlubin zapomnění

Copyright © Stanislav Motl, 2024

Photos © Jaroslav Kňap, Lubomír Stiburek, Tomáš Svoboda, Stanislav Motl,

archivy Hany Faltusové, PhDr. Vladislava Jindry, PhDr. Reginalda Kefera,

Věry Koutecké-Padior, Františka Kováře, Dannyho Mackerleho, Jiřího Muchy, Abrahama a Chavy Pressburgerových, Jaromíra Slavíka a Stanislava Motla,

repro z knih Eva Strömberg Krantz: Amelie Posse-Brázdová a Ivo Koudelka: Oskar Brázda a jeho dvě múzy (Amelie Posse a Maria Weiss), 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-284-0443-7

Obsah

ROKY DOBRODRUŽSTVÍ

NEBE SE ROZESTOUPILO…

BOHYNĚ ZABIJÁK

POSLEDNÍ Z TITANIKU

LUPIČ, NEBO HRDINA? ATENTÁTNÍK, NEBO VLASTENEC? A MUŽ, KTERÝ BYL VE ŠPATNÝ ČAS NA ŠPATNÉM MÍSTĚ

ŘIDIČ VOZU SMRTI

PŘÍPAD NIKOLY ŠUHAJE

ČEŠI NA RAKOUSKÝCH ŠIBENICÍCH I POD SALVAMI KATŮ

POPRAVA NA MOTOLSKÉ PLÁNI

STALO SE V PŘEDVEČER ŠTĚDRÉHO DNE

MEZIHRA PANÍ AMELIE

VYHNANCI NA SARDINII A TAJEMNÁ PŘÍTELKYNĚ PREZIDENTŮ MASARYKA A BENEŠE

SÍLA OSUDU

DÍVKA OKOVŮ ZBAVENÁ

BÁSNÍK PLNÝ SMUTKU

PŘEDEHRA VELKÉHO

SMRT UČITELKY JINDŘICHOVÉ

BOJOVNÍCI A BOJOVNICE

ŽENA V HOŘÍCÍ ZEMI

LETEC A SMRT

STENOTYPISTKA

DĚTI ANTONÍNA KALINY

SKÁLY HERTY LINDNEROVÉ

CHAVIVA

DĚTI A VÁLKA

CHLAPEC A HVĚZDY

ŽIVOT SKONČIL ZRÁNA

ŘÍKALI MU PÉĎA

ČAS FANATISMU A ČAS

HITLEROVA SESTRA PIA

NACISTA S DUŠÍ SPASITELE

MADONA ZE STALINGRADU

ORTELY A SVĚDOMÍ

DÍVKA A KAT

ÚTĚK Z VĚZNICE MONTE

ANDĚL PŘIŠEL Z PEKLA

MEZI NEBEM A ZEMÍ

MÁGOVÉ PROTI HITLEROVI

UFO NAD PRAHOU

DÍVKA Z OBRAZU

VELKÁ HRA JASNOVIDCE HANUSSENA

CO SKRÝVÁ HORA ARARAT?

ROKY DOBRODRUŽSTVÍ

(Místo úvodu)

Je tomu už hezkých pár roků, co jsem zhlédl pozoruhodný film z roku 1990 nizozemského režiséra českého původu Otakara Votočka Wings of Fame (Na křídlech slávy). Spisovatel (hraje ho už tehdy skvělý Colin Firth) zabije v afektu arogantní a samolibou hereckou hvězdu Cesara Valentina – představuje ho Peter O’Toole a já si troufnu říci, že to byla jeho životní role. Spisovatel ovšem umírá také. Načež se oba ocitnou na lodi, která pluje do říše mrtvých. Podobenství s bájným Charónem převážejícím mrtvé do podsvětí není ani trochu náhodné. Spisovatel a herec přistanou na břehu, jemuž dominuje velký hotel. Jsou tu lidé, kteří stejně jako oni dva skončili v říši mrtvých. Pokud ještě žili, byli populární, slavní. Umělci, politici, vědci… Ti všichni se tu potkali. Daří se jim tady náramně. Hodují, popíjejí, veselí se. Ti, kteří se v říši živých stále ještě těší velké popularitě a pořád se tam o nich mluví, obývají luxusní přízemní apartmány. Podle toho, jak jejich popularita klesá, jak se na ně zapomíná, jsou nuceni stěhovat se do vyšších a vyšších pater. Už to nejsou rozlehlé apartmány, ale čím dál skromnější a menší pokojíky. A když se na toho či onoho už zapomene úplně, skončí v mi niaturním pokojíčku v podkroví. Ale i odtud nakonec zcela zmizí. Do nicoty. Do hlubin zapomnění…

Občas se mi stane, že když při svém pátrání „v hlubinách zapomnění“ narazím na zapomenutý příběh, zapomenutý osud, a podaří se mi tento příběh takzvaně zrekonstruovat, vyjmout ze zapomnění, vybaví se mi hotel z filmu Na křídlech slávy. Představuji si, jak se kdysi slavný, posléze zapomenutý člověk vrací zpět do luxusního apartmánu v přízemí.

Málo známé či zcela už zapomenuté osudy – to je jeden z pomyslných hnacích motorů mé reportérské a dokumentaristické práce. A tedy také mého rozhlasového pořadu (dostal i televizní podobu) Stopy, fakta, tajemství. Každé takové pátrání je pro mě velkou výzvou.

Jak to vlastně všechno začalo…

„Myslíte, že byste během roku zvládl připravit alespoň třicet dílů?“ zeptal se mě, bylo to na jaře 2010, ředitel Českého rozhlasu Dvojka doktor Jiří Vejvoda. Stalo se tak krátce poté, co jsem této slovutné instituci nabídl svůj nový projekt, dokumentární seriál Stopy, fakta, tajemství. Poněkud svázaný trémou, kterou jsem se snažil nedat najevo, pronesl jsem něco v tom smyslu, že bych tu „třicítku“ snad zvládl. Po letech přiznávám, že jsem si zase tak úplně jistý nebyl. Což o to, námětů jsem měl vždycky dost, jenomže zvládnu všechna ta témata přetavit v profesionální půlhodinové rozhlasové dokumenty? A navíc týden co týden? Na Fakultě žurnalistiky Univerzity Karlovy jsem sice vystudoval rozhlasovou specializaci, ovšem tuto práci, na rozdíl od práce televizní či časopisecké, jsem do této doby prakticky neznal. Na to ale, jak jsem se později dozvěděl, vedení rozhlasu pamatovalo. A tak jsem krátce po setkání s doktorem Jiřím Vejvodou stál tváří v tvář žijící rozhlasové legendě Vla dimíru Príkazskému. Jednomu z mých dětských hrdinů. Patřím totiž do mnohamilionové rodiny lidí, kteří byli odkojeni Československým rozhlasem. Vyrostli jsme na rozhlasových hrách, na četbách na pokračování, na rozhlasových dokumentárních pásmech. Lidé jako třeba Vladimír Kovářík, Miroslav Doležal, Alfred Technik, F. K. Zeman, Miloslav  Disman, Jiří Horčička, Karel Weinlich, Josef Schwarz Červinka a v neposlední řadě právě i Vlado Príkazský v nás probouzeli fantazii, obrazotvornost, v mém případě také lásku k vědění, touhu neustále se vzdělávat.

Vlado Príkazský se měl stát – bez nadsázky – klíčovou osobností nového seriálu.

Tenkrát, v roce 2010, mi rozhlas splnil jeden z velkých snů. Pořad Stopy, fakta, tajemství dostal skvělé dramaturgické a technické zázemí. Tvůrčí tým tvořili již vzpomínaný Vlado Príkazský, dále Jitka Borkov cová, Tomáš Gsöllhofer, doktorka Broňa Janečková, Eva Senetová, Libor Vacek, Dan Moravec či Tomáš Zikmund.

Ani zdaleka jsem netušil, že po odvysílání prvních třiceti dílů se počet posluchačů tohoto cyklu vyšplhá na téměř půl milionu.

Netušil jsem rovněž, že rozhlasový seriál Stopy, fakta, tajemství bude již na konci roku 2010 oceněn hlavní a prestižní cenou, kterou uděluje Asociace mezinárodního vysílání v Londýně (The AIB International Media Excellence Awards) v kategorii „Nejlepší investigativní dokument“. V tomto případě šlo o dokument Chlapec a hvězdy – příběh neobyčejně talentovaného Petra Ginze, který v terezínském ghettu založil a téměř dva roky vydával časopis Vedem.

O rok později mezinárodní porota složená ze zástupců 44 zemí ocenila hlavní cenou (je považována za rozhlasového Oscara) dokument Letec a smrt – hledání okolností obestírajících smrt jednoho z prvních padlých československých válečných letců Timotea Hamšíka. Toto pátrání vyvrcholilo jednoho deštivého dne nedaleko francouzského Sedanu. Společně s několika francouzskými a britskými přáteli se nám podařilo lokalizovat a posléze vykopat Hamšíkův sestřelený letoun. Přesněji části tohoto letounu.  

Přestože jsem příběh Petra Ginze i Timotea Hamšíka v minulosti již knižně publikoval (v prvním a třetím dílu knižní série Cesty za oponu času), rozhodl jsem se, vzhledem k tomu, že tato kniha vychází u příležitosti významného jubilea pořadu Stopy, fakta, tajemství, literární podobu těchto rozhlasových dokumentů ještě s některými novými dodatky zařadit znovu.

Podobně jako ještě několik dokumentů, jež v době svého vzniku byly tematicky zcela objevné a vyvolaly opravdu mimořádný ohlas, například Případ Nikola Šuhaj či Poslední z Titaniku.  

Od chvíle, kdy jsme na stanici Český rozhlas Dvojka odvysílali první díl cyklu Stopy, fakta, tajemství – byl to dokument Zlatý vlak –, uplynulo čtrnáct let. Stalo se to, v co jsem tenkrát v roce 2010 nedoufal ani v nejtajnějších snech: V létě 2023 jsme totiž odvysílali 500. díl seriálu. Desítky, stovky příběhů – zpravidla lidí odsouzených k zapomnění. Desítky, stovky objevů. Objevů, které mi v mnoha případech poskytly – a stále poskytují – archivy. Jak už jsem v mnoha rozhovorech řekl, od chvíle, kdy jsem v archivech začal bádat (ještě jako žák základní školy), našel jsem v nich nejenom strhující lidské osudy, ale zároveň také velké dobrodružství – srovnatelné s tím, co jsem prožíval a občas ještě prožívám například na zahraničních sportovně-adrenalinových výpravách.

Archivy a vzpomínky pamětníků. To jsou dva z pomyslných základních kamenů mé práce. Minimálně spoléhám na internet (je to záměr) a snažím se jít cestou heuristické metody pátrání, kterou nás na univerzitě – a také novinářští mistři – učili. Co to vyžaduje? Pátrat právě v archivech, v knihovnách, a to nejenom v naší zemi, putovat autentickými místy spjatými s příběhy a osudy konkrétních lidí. Získané informace pak pečlivě podrobit analýze, tuto schopnost – jak v knize Digitální demence napsal Manfred Spitzer – v člověku ničí právě práce s počítačem. Ale ještě k nově objeveným dokumentům – ona historická analýza je nutná, že nelze vždy hned věřit všemu, co si přečteme. Jak nás učili latiníci: De omnibus dubitandum est – O všem nutno pochybovat.

Heuristická metoda je náročná. Hlavně časově. Ale v badateli vyvolává někdy až neskutečnou radost. Radost z nového objevu, radost z toho, že se podaří zaplnit další bílé místo na pomyslné mapě. Stále se ale snažím zůstávat nohama na zemi; nemám totiž patent na rozum, dobře vím, že všichni jsme omylní.

Nepřestávám Osudu děkovat za to, že oněch radostných okamžiků, o nichž jsem se před chvílí zmínil, jsem mohl prožít opravdu hodně. Byly to často nezapomenutelné chvíle.

Například když jsem stál tváří v tvář někdejšímu stíhači německé luftwaffe Horstu Rippertovi. Řada historiků a badatelů, především v zahraničí, ho považuje za pilota, který 31. července 1944 sestřelil nad Středozemním mořem dnes světově proslulého spisovatele, autora Malého prince, Antoina de Saint-Exupéryho. Stále si v sobě nosím zážitek, kdy Horstu Rippertovi, který celá desetiletí tuto událost tajil – než ho „usvědčili“ historici a badatelé v čele s německým podmořským archeologem Linem von Gartzenem –, vyhrkly z očí slzy. To, když se snažil vysvětlit, že… „já ale přece nemohl vědět, že za kniplem nepřátelského letounu sedí pan Saint-Exupéry! Už tehdy jsem to jméno znal. Uznával jsem ho jako skvělého spisovatele, pilota a machra.“

Hovořil jsem také s podmořským archeologem a potápěčem Lucem Vanrellem, který objevil 80 metrů pod hladinou Středozemního moře Saint-Exupéryho letadlo. Vzhledem k tomu, že v jeho sousedství byl ještě jeden letecký vrak, Luc Vanrell se svými spolupracovníky dlouho nedokázal spisovatelův letoun identifikovat. V jednu chvíli mi Luc promítl několik záběrů z místa nálezu. A upozornil mě na logo Škodovky, které bylo patrné na jednom z vraků. „Teď už nám to bylo jasné,“ řekl s úsměvem. „Škodovka za války nepracovala pro spojence. Pracovala pro Němce. Bylo tedy jasné, že jde o německý letoun a ten druhý – to byl stroj Saint-Exupéryho.“

Knihu o svém mnohaletém putování po stopách Antoina de Saint-Exupéryho po několika světadílech dokončím ještě v letošním roce.

Hezké vzpomínky mám třeba také na Montpellier. V tomto francouzském přístavním městě jsem se měl možnost potkat s více než devadesátiletým filozofem Michelem Navratilem. V té době byl už posledním žijícím mužským pasažérem Titaniku. V čase katastrofy, v roce 1912, mu bylo pět let. Jeho otec zahynul a on se zachránil společně s bratrem Edmundem v posledním záchranném člunu, jenž byl na hladinu spuštěn pouhých deset minut před potopením lodi. Po celý svůj další život Michel Navratil neznal svou identitu. Neznal své kořeny. Neznala ji tudíž ani jeho početná rodina. Rozhodl jsem se tehdy, že panu Navratilovi jeho identitu vypátrám. Po několika měsících hledání v matrikách či archivech jsem Michelu Navratilovi mohl přivézt dárek. Dokumenty a další důkazy o jeho českých a slovenských kořenech. Okamžiky, kdy se shromáždění potomci pana Navrátila dozvídali z mého vyprávění fascinující příběh otce a také předků pana Michela, byly i pro mě velmi emotivní. Prožil jsem úžasný pocit. Pocit, který nelze vyvážit sebevětším oceněním, sebevětší finanční odměnou.   

Jindy jsem zase – bylo to v Braidwoodu, pár desítek kilometrů od Chicaga – navštívil bývalý uhelný důl, v jehož hlubinách snil jedenáctiletý havíř a kladenský rodák Antonín Čermák svůj americký sen. Tento sen proměnil později ve skutečnost. To když byl zvolen starostou Chicaga, tehdy druhého největšího města Spojených států amerických.

V městě Hilo, v jednom z center havajského souostroví, v těsném sousedství legendární Banyan Drive, jsem měl šanci prožít noční bivak pod jedním z banyánů, který tu kdysi zasadila Amelia Earhartová – letkyně, jež ohromila svět a nad jejímž záhadným koncem se dodnes vznášejí otazníky.

Nezapomenu ani na jedno pozoruhodné setkání s někdejším katolickým knězem, misionářem v Africe, který svého času považoval Adolfa Hitlera za hodného strýčka, aby mi o řadu let později do kamery pověděl, jak moc obdivuje stát Izrael: „Fascinuje mě, jak tam lidé proměnili neúrodnou a neutěšenou krajinu v úrodnou zemi… Mám tam ty lidi moc rád. Považuji je za své bratry.“ Jméno tohoto obdivovatele Svaté země? Martin Bormann. Nejstarší syn nacistického válečného zločince a někdejšího sekretáře Adolfa Hitlera, Reichsleitera Martina Bormanna…

O některých z těchto pro mě vpravdě osudových setkání se dočtete i v této knize.

Rád bych poděkoval těm, kteří se významnou měrou podíleli a podílejí na tom, aby si pořad Stopy, fakta, tajemství týden co týden nacházel cestu k posluchačům. O některých už byla řeč, ale přesto… Jmenuji je, s velkou úctou, v abecedním pořadí:

Jitka Borkovcová (†)

Zdena Fleglová

Dr. Broňa Janečková

Eva Senetová

Magdalena Šorelová

Ing. Tomáš Gsöllhofer

Ludvík Mattanelli

Dan Moravec

Vlado Príkazský (†)

Petr Šplíchal

Ing. Libor Vacek

Čas běží. V hlavě se mi stále rodí nová a nová témata. Jsem rád, že můj pramen inspirace – jak doufám – nikdy nevyschne. Zároveň jsem ale tak trochu smutný. Život je příliš krátký na to, abych stihl vše, co bych stihnout chtěl.

Zatím ale mé velké dobrodružství, dobrodružství prožívané v archivech, na cestách světem, mezi pozoruhodnými a inspirativními lidmi, kteří rozšiřují obzory poznání, pokračuje.

S pokorou děkuji.

(Léto 2024)

NEBE SE ROZESTOUPILO…

A řekli: Nuže, vybudujme si město a věž, jejíž vrchol bude v nebi, a uděláme si jméno, abychom se nerozptýlili po celém povrchu země.

(Genesis 11:4)

Bylo to u řeky Eufrat…

85 kilometrů od iráckého Bagdádu. V Babylonu. V místech, kde stával palác nejvýznamnějšího z novobabylonských králů, nelítostného a ambiciózního Nebukadnesara II. Za jeho vlády se Babylon stal největším a nejbohatším městem na světě. Stál tu i velkolepý Mardukův chrám, který jak se leckdy také říká, byl pro autory Starého zákona inspirací pro babylonskou věž, jež měla sahat až do nebe. Než zasáhl Hospodin, jemuž se tento symbol lidské pýchy ani trochu nezamlouval. Starozákonní Babylon přestal existovat, lidé byli rozehnáni po celém světě… Takže někdejší slávu Babylonu vzal čas. Což jsem si uvědomil ve chvílích, kdy jsem se procházel mezi zbytky kdysi pyšných zděných a hliněných staveb, díval se na sochu babylonského lva, na zbytky původní Ištařiny brány. Tehdy mě také napadla již zmíněná slova z Genesis. Citát o babylonské věži. Slova, jež připomínají, že žádný strom neroste do nebe a lidská pýcha bývá trestána. A někdy opravdu krutě.  

Následující dva příběhy jsou toho důkazem.

BOHYNĚ ZABIJÁK

(Když hořelo Karibské moře)

Muž obviněný z vraždy, potomek afrických otroků – a úctyhodný guvernér ostrovního ráje, který si tolik zakládal na své kariéře francouzského koloniálního úředníka. Oba dělila hluboká sociální propast. Každý žil v úplně jiném světě. A přece jim bylo souzeno, aby jednoho dne navzájem spojili své osudy. Stalo se tak na ostrově Martinik. To když se tito muži – a s nimi na třicet tisíc dalších lidí – náhle ocitli rovnou uprostřed smrtícího chaosu a děsu. Ráj se proměnil v peklo. Jako by právě nastal soudný den.

Apokalypsa začala ve čtvrtek 8. května 1902. Byl svátek Nanebevstoupení Páně. Ze Saint-Pierre, města na ostrově Martinik přezdívaného Perla Antil, se v 7:55 hodin ozvalo poslední telegrafní hlášení. Zaznělo jedno jediné slovo: „Allez!“ („Jděte! Dělejte!“) Jenomže na útěk už bylo pozdě. Sopka Pelée, tyčící se do výše jednoho tisíce a 397 metrů nad městem, začala vydávat ohlušující děsivý řev. Dvě minuty po osmé hodině vybuchla. První výbuch. Pak druhý. V té chvíli ožil obraz pekla. Horské úbočí se rozestoupilo. Nad horou se objevil hustý černý oblak. Vznášel se nad vrcholem. Vzápětí se vynořil oblak další. Ten se naopak valil vzhůru. Vytvořil se obrovský hřib. A zcela zastínil oblohu. Slunce zmizelo. Obrovské žhavé mračno o teplotě osmi set stupňů se dalo do pohybu. A blížilo se – obrovskou rychlostí – k městu. Trvalo to zhruba jednu minutu. A pak – město vzplálo. Hořely domy. Hořeli lidé. Někteří v zoufalé snaze přežít skákali do vody. Ta však už byla vařící. Na město, kterému se pro jeho bohatství říkalo Perla Antil, padaly nyní rozžhavené kameny. Z kopce stékala ohnivá láva, která zapalovala vše, co jí přišlo do cesty. Během okamžiku zmizelo ze světa, doslova se vypařilo, na třicet tisíc lidí. Kdysi bohaté a pyšné město bylo v troskách. O několik desítek hodin později přistál u zničeného přístavu francouzský křižník Suchet. Jeho kapitán Pierre Le Bris poslal do světa telegram tohoto znění:

„Vrátil jsem se ze Saint-Pierre, města zcela zničeného masivním požárem… Předpokládá se, že veškeré obyvatelstvo vyhynulo. – Přivedl jsem zpět několik přeživších, kolem třiceti. – Všechny lodě v přístavu shořely a ztratily se. Nepřetržitá erupce sopky. Odplouvám do Guadeloupe. Sežeňte jídlo. Velitel Le Bris.“

A ještě svědectví lodního telegrafisty:

„Kotvíme uprostřed stále kouřících lodních vraků. Horu pořád zakrývá hustý mrak… Vystupujeme na břeh. Ulice jsou posety zčernalými, nahými mrtvolami. Dusí nás pach spáleného masa.“

A takhle popsal své pocity místní duchovní, otec Roche, který katastrofu přežil na jednom z okolních vrchů, který nebyl sopkou zasažen:

„Před námi jsou trosky, stále obestřené závojem kouře a popela… Naše oči hledají obyvatele… Ale nic! V této pusté poušti obklopené děsivou samotou se neobjeví ani živá bytost!“

Uběhlo více než jedno století. Martinik – jeden ze šesti francouzských zámořských departementů – se dnes těší mimořádnému zájmu turistů z celého světa. Dvě třetiny tohoto ostrovního ráje, někdy se mu také říká ostrov květin, jsou pokryty národními parky. Žije tu téměř čtyři sta tisíc lidí. Většinu tvoří potomci někdejších afrických otroků. Saint-Pierre opět stojí. Ovšem stále zde nacházíte stopy dávné katastrofy: Jsou to především černé pláže – pokryté ztvrdlou sopečnou lávou. Jsou to třeba také trosky kdysi honosného divadla. A je to rovněž Muzeum. Památník katastrofy založený již v roce 1933. Tedy 31 let po katastrofě. Uvnitř jsou k vidění mimo jiné dobové fotografie. Rovněž nejrůznější artefakty, které přežily výbuch sopky. Najdeme tu například také databázi jmen dosud identifikovaných obětí. V jednom místě je možné spatřit fotografii muže s bradkou. Je to Louis Guillaume Mouttet, jedna z klíčových osobností tehdejších událostí. V přiloženém textu můžeme číst:

„Francouzský koloniální úředník narozený v roce 1857. Byl guvernérem Pobřeží slonoviny. Pak také guvernérem Francouzské Guyany. V roce 1901, tedy rok před katastrofou, se stává, ve svých 44 letech, guvernérem Martiniku. Se svou manželkou měli tři děti. Dvě dcery, jednoho syna. Rodina žila v tehdejším hlavním městě Martiniku Fort de France. Již od počátku roku 1902 bylo patrné, že se sopka Pelée probudila. Mnozí lidé začali propadat čím dál větší panice. Chtěli z města odejít – guvernér Mouttet však prostřednictvím místních novin obyvatele vytrvale přesvědčoval, že žádné nebezpečí nehrozí.“

Následnou katastrofu, která se v roce 1902 na Martiniku odehrála, přirovnávali mnozí k osudu starověkých Pompejí. Tenkrát, bylo to roku 79 našeho letopočtu, zničila město erupce sopky Vesuv. Zahynulo na 20 000 lidí. V případě města Saint-Pierre bylo však mrtvých daleko více. Okolo 30 000. Proč se ale právě na tuto tragédii zapomíná? Troufnu si říci – a nejsem sám –, že to pramení rovněž ze špatného svědomí. Svědomí mocných lidí, pro něž osudy barevných obyvatel, zejména potomků afrických otroků – těch tu tehdy žila většina –, v podstatě nic neznamenaly… Vydejme se nyní, od černých pláží dodnes pokrytých ztvrdlým lávovým polem, ještě více do minulosti. Hledejme počátky této zapomenuté tragédie.

„Bylo to v roce 1502, 15. června, když na ostrově Martinik, který leží jako součást Malých Antil v Karibském moři, přistál Kryštof Kolumbus. Později, v roce 1635, ostrov obsadil ve jménu francouzského krále Ludvíka XIII. francouzský obchodník Pierre Belain – celým jménem sieur d’Esnambuc. Založil tu první kolonii složenou z několika desítek osadníků. Francouzi se začali usazovat na úpatí hory Pelée. Postavili tu pevnost, s jejíž pomocí se chránili před nájezdníky; byli to především Nizozemci, Angličané či Španělé. Byli to ale také často nepřátelsky naladění domorodci – Karibové.“

Citoval jsem z Encyklopedie Britannica. Ze zmíněné pevnosti vyrostlo později město Saint-Pierre. Město, jež mělo v roce 1902 zažít ohnivou apokalypsu, kterou na ni seslala sopka pojmenovaná po havajské bohyni sopek a ohně Pelée. Ve vzpomínaném roce 1902 – poté co si obyvatelé Martiniku prošli staletími plnými krvavých bojů, vzpour zoufalých otroků, ale také staletími hospodářských, zejména obchodních úspěchů – se město Saint-Pierre, tedy Svatý Petr, proměnilo v opravdový klenot Malých Antil.

V předvečer katastrofy žilo v městě, rozkládajícím se na ploše 75 hektarů, více než třicet tisíc obyvatel. Přes tři tisíce bílých a deset tisíc barevných – tedy domorodců, přistěhovaných Asiatů, hlavně Číňanů, Indů či jiných etnik. Nejvíce tu ale žilo potomků bývalých afrických otroků. Bylo jich okolo patnácti tisíc. Město, říkalo se mu také Malá Paříž, se stalo symbolem ekonomické prosperity. Bohatství zajišťovala mimo jiné zdejší velká produkce rumu. Bylo zde například i patnáct továren na jeho zpracování. Bohatství rovněž přinášely nemalé výnosy z pěstování kávy, cukrové třtiny a banánů. Saint-Pierre se stalo kulturně a ekonomicky nejdůležitějším městem ostrova. Jeho obyvatelé žili podobně jako lidé ve velkých evropských městech.

Domy a byty byly vybaveny elektřinou. Lidé měli přístup k telefonu, k telegrafu. Navštěvovali divadlo, operu. Domy tu stavěli z velmi pevného zdiva – některé měly nádherné fasády z broušených kamenů. V městě jezdily i koňské tramvaje. Bylo tu veřejné osvětlení. Honosné obchody prodávaly zboží dovezené přímo z Paříže. Ženy z bohatých rodin chodily oblečené podle poslední pařížské módy.

Život v hojnosti si však mohli dovolit pouze vyvolení. Mezi nimi a velkou částí původních obyvatel, včetně potomků afrických otroků, byly propastné rozdíly… Ti, kteří na to měli, často organizovali rodinné pikniky. Odehrávaly se hlavně na svazích sopky Pelée. Lidé sem chodili na výlety a mnozí z nich si zde stavěli letní domky. Sopka Pelée, která byla v klidu celá století, byla symbolem radosti a potěšení. Pak se ale všechno změnilo. První náznaky toho, že se se sopkou něco děje, zaznamenali lidé hned na začátku ledna 1902. Citujme nyní pro změnu ze studie, kterou napsal proslulý francouzský vulkanolog Jean-Louis Cheminée:

„První výbuch sopky se odehrál již 23. dubna 1902. Šlo zatím o tak zvaně freatickou erupci, kdy se zahřeje podzemní voda. Vše se odehrává v relativní blízkosti magmatu – tedy směsi roztavených hornin a plynu pod povrchem Země. Zatím ale bez přímého kontaktu. Na město padá první sopečný popel. Lidé cítí pach síry.“

Otřesy jsou čím dál citelnější. Manželka amerického konzula na Martiniku Clara Prenticová své sestře do Spojených států amerických napíše:

„Slyšeli jsme a cítili tři zřetelné otřesy. První byl hlasitý, druhý a třetí byly ještě hlasitější. To už nádobí padalo z polic a dům byl, jak se říká, vzhůru nohama.“

Čím dál častěji jsou slyšet extrémně silné detonace. Z hory padají obrovské kamenné bloky. Některé jsou vrženy více než dva kilometry od vrcholu. Popel ze sopky dopadá na velkou část ostrova. 3. května 1902 Laurence Blondel la Rougery píše své sestře Leontině do Paříže:

„Od včerejšího dne jsme pod mrakem popela. Ze sopky se čím dál více kouří, někteří lidé prý dokonce viděli plameny… Teprve dnes, ve čtyři hodiny ráno, kdy mě probudil pach síry a šel jsem k oknu, uvědomil jsem si, že popel je doslova všude. Celý vnitřek bytu, také povlečení, vše je pokryto popelem. Ti, co žijí na kopcích, jsou vyděšeni a prchají pryč. Město je neuvěřitelně smutné, oděné do obrovského šedého kabátu… Koně, kočáry, naše oblečení – všechno je zaprášené. Popel nás dusí…“

Dnes to zní neuvěřitelně, ale v této čím dál dramatičtější době město žije volbami do francouzského parlamentu. Proti sobě stojí dva kandidáti. Jeden zastupuje současný vládnoucí režim, druhý je na opačné straně pólu. Zastupuje ty, kteří se chtějí zbavit závislosti na Francii. Volbami a především svými ekonomickými zájmy žijí zejména místní podnikatelé. První kolo voleb se odehraje 4. května. Dopadne nerozhodně. Druhé je vyhlášeno na 11. května. Volební souboj je čím dál vyostřenější. Objeví se názory, že vzhledem k situaci kolem sopky by bylo lepší druhé kolo voleb zrušit, nebo alespoň odložit. Proti je především guvernér Martiniku, Louis Mouttet.

2. května sesuv bahna zabil majitele plantáže a s ním několik dělníků. Andreas Hurard, redaktor listu Les Colonies, na žádost guvernéra Moutteta píše, že panika je zbytečná. A zesměšňuje lidi, kteří chtějí odejít. Americký konzul Thomas Prentice se pokouší poslat varovný telegram do Washingtonu. Guvernér Mouttet však odeslání zprávy zablokuje. A konzulovi pošle ostrou nótu, v níž ho kárá za údajně neopodstatněné vytváření stavu falešného strachu. Guvernér a vládci města, kteří nechtějí přijít o své ekonomické a vůbec mocenské pozice, bojují jako lvi. Jejich jedinou a hlavní touhou je vítězství ve volbách.

Do příběhu nyní vstupuje jistý Ludger Sylbaris. Neboli také Louis-Auguste Cyparis. Je mu sedmadvacet let. Má afro-karibské kořeny a pracuje jako dělník. 7. května – tedy den před katastrofou – popíjí v baru. Zaplete se do rvačky, která skončí smrtí člověka. Není jisté, zda nešťastníka zabil přímo Ludger Sylbaris nebo někdo jiný, v každém případě je ještě v noci uvržen do vězení. Ocitá se v komoře obklopené silnými kamennými zdmi. Cela je částečně pod zemí, nemá okna. Větrá se pouze úzkou mřížkou ve dveřích, které jsou odvráceny od sopky. Jak se mělo později ukázat, vězení bylo paradoxně nejchráněnější budovou v městě… Ještě krátce před Ludgerovým uvězněním masa vařící vody a bahna pohřbila rafinerii rumu a zabila 150 lidí. V této době si už i guvernér Mouttet uvědomuje, jaké nebezpečí hrozí.

Ještě před několika hodinami však guvernér a s ním další představitelé města tvrdili, že láva městské domy nezasáhne. Argumentují, že Saint-Pierre je chráněno třemi údolími. Guvernér dokonce poslal vojáky, aby zablokovali silnice a zabránili uprchlíkům v odchodu. Noviny stále ještě odmítaly evakuaci, protože jak doslova napsaly: „Zasáhlo by to do voleb.“ Volby je tedy nutné zajistit stůj co stůj… Zvířata umírají v popelu. Prudce jedovaté zmije žijící na svahu sopky nacházejí nový domov ve městě – stihnou zabít desítky lidí… Guvernér, který do Saint-Pierre dorazil společně s manželkou, vyslyšel volání svých oponentů a rozhodl jmenovat komisi k prozkoumání sopky. Členové komise guvernéra přesvědčí, že nebezpečí opravdu nehrozí. Noviny Les Colonies vzápětí napíší: „Z vědeckého hlediska neexistuje žádné nebezpečí… Bezpečnost města je absolutně zajištěna.“

8. květen 1902. Časně ráno guvernér a další tři členové komise nastupují na připravený parní člun. V nedalekém městečku Precheur se mají setkat s dalšími členy komise. Aby připravili evakuaci. Dobře ale vědí, že evakuovat naráz na 30 000 lidí nebude snadné… Je 7 hodin čtyřicet minut. V nedaleké vězeňské kobce se probouzí s bolavou hlavou po včerejší pitce a následné rvačce, jež skončila smrtí člověka, vězeň Ludger Sylbaris. Teprve nyní si plně uvědomuje, co se včera stalo… Jsou dvě minuty po osmé hodině, když se na vrcholu sopky Pelée ozve silná detonace. Pak znovu. Dále už to známe. Nad sopkou se objeví hustý černý mrak. Slunce mizí. Obrovské žhavé mračno o teplotě osmi set stupňů se blíží – rychlostí 120 mil za hodinu – k městu. Vzápětí se Saint-Pierre ocitne v jednom ohni. Hoří domy. Hoří lidé. Národní archiv Francouzské republiky uchovává již více než třicet let nahrávku, na níž hovoří odborník nad jiné povolaný – slavný francouzský geolog, vulkanolog, také spisovatel a filmový dokumentarista Haroun Tazieff.

„Jak později lékaři konstatovali, oběti byli nejprve udušeni studenou kompresní vlnou. Protože se žhavé mračno ze sopky šířilo rychlostí několika set kilometrů za hodinu, atmosféra byla snížena na minimum. Ti lidé pak byli udušeni nebo omráčeni a okamžitě spáleni. Žár byl natolik silný, že roztavil i skleněné lahve. Měl přes šest set stupňů Celsia.“

Vězeň Ludger Sylbaris, kterého v kamenné kobce začíná sužovat příšerný žár, se v pudu sebezáchovy schoulí v rohu cely. Sundá si košili, na kterou se vzápětí vymočí. Košilí si pak obalí celou hlavu. Hlavně proto, aby se ubránil hustému prachu, kvůli kterému takřka už nemůže dýchat. „Celé město,“ jak bude vzpomínat místní kněz otec Roche, který přežil jen díky tomu, že se na poslední chvíli dostal z města a katastrofu sledoval z jedné bezpečné vyvýšeniny, „zmizelo pod obrovskou ohnivou stěnou. Shořely, až na výjimky, také lodě, které kotvily nebo pluly v blízkosti břehů. Byl to hrozný pohled – hořelo dokonce i moře… Jiný svědek, jehož loď nebyla ohněm zasažena, vzpomínal: „Viděl jsem hořící lidi, kteří v zoufalství vbíhali do moře. Jenomže hladina byla už natolik horká, že ve vroucí vodě v bolestech umírali… Vězeň Ludger Sylbaris však stále žil. Celý vězeňský blok se zhroutil a on, těžce popálen, zůstával pod troskami.

Čtyři dny a tři noci prožil pod ruinami. Pak ho, polomrtvého a hrozivě popáleného, objevili zachránci. A jak jeho zázračné přežití vysvětloval již zmíněný Haroun Tazieff?

„Hořící plyn, který se dostával dovnitř cely, ho sice spaloval, přece jen ale už neměl svou původní sílu. Jinými slovy – ten plynový hořící mrak se do vězeňské cely dostal v omezeném množství a už neměl svou původní smrtící razanci. Takže toho muže pak po nějaké době objevili a zachránili ho.“  

O mnoho let později kamerunský spisovatel Gaston-Paul Effa v knize, kterou lze volně přeložit jako Zázračný ze Saint-Pierre, o přeživším vězni napíše:

„Našli ho se spečenou tváří, takže už ani nemohl plakat. Byl převezen do nemocnice v Morne-Rouge, kde se podrobil několika operacím. Byl zachráněn. Ale za cenu strašného utrpení. To, co prožil, navždy poznamenalo jeho život. Stále se divil, proč právě on přežil. Posléze se uzavřel jakoby do sebe. Neustále se trápil hříchem, kterého se tenkrát v baru dopustil.“

Katastrofu, která pohltila na 30 tisíc lidských životů, přežili, kromě Ludgera Sylbarise, ještě dva lidé. Jistý Léon Compère, švec, který se ukryl v budově se silnými zdmi stojící už mimo hranice města. A pak ještě jedno malé dítě. Média očarovaná dalšími senzacemi se Ludgera nemilosrdně zmocní. Vychází o něm jeden článek za druhým. Následně se tu objeví ředitel cirkusu Barnum. Ten Ludgera angažuje. Aby ho pak vystavoval ve svém kabinetu příšer – společně například s vousatou ženou či s 60centimetrovým liliputánem v generálské uniformě. Ludger posetý jizvami ze spálenin je přejmenován na biblického Samsona. V cirkusu je představován jako jediný živý objekt, který přežil v městě smrti. Show bude slavit po celé Americe fenomenální úspěch. Peníze se jen pohrnou. Hlavně ale do kapsy ředitele. Ludger Sylbaris zemře v roce 1929 – zapomenutý, chudý, psychicky vyčerpaný. A osud guvernéra Moutteta? Opustili jsme ho ve chvíli, kdy s dalšími třemi členy komise, kterou stihl ustanovit, nastoupili na malý parní člun.

Podle výpovědí očitých svědků byl parní člun s Mouttetem a jeho druhy právě ve chvíli, kdy se chystali vyplout, rozdrcen, zapálen a okamžitě se potopil. Nikdo nepřežil. Nepřežila ani guvernérova manželka. Smrt našla v hotelu Intendance, kde se krátce předtím s manželem ubytovala.

Uplynuly desítky let… Vězení, v němž Ludger Sylbaris tak zázračně přežil, stojí v Saint-Pierre, které už nikdy nedosáhlo své někdejší slávy a prestiže, dodnes. Připomíná, stejně jako trosky několika dalších budov, událost, která je považována za největší sopečnou katastrofu dvacátého století. O deset let později se měl svět dozvědět o tragédii Titaniku, kde zahynulo více než patnáct set lidí. Zatímco příběh Titaniku zná celý svět, o tragédii, jež se v roce 1902 odehrála na Martiniku, ví už málokdo. Koho by tenkrát zajímalo zabývat se tragédií, která postihla především ty nejchudší z nejchudších, potomky afrických otroků…? I tak ale oba příběhy ledacos spojuje. Na jedné straně je bohatá, údajně nejmodernější a nepotopitelná loď. Na straně druhé jsou lidé užívající si na úkor svých chudých spoluobčanů bojujících o holé přežití bohatství ostrovního ráje. Přičemž společným jmenovatelem je pýcha. Pýcha, která ale neznamená vůbec nic před mocí a silou přírody. Před mocí a silou smrti.

POSLEDNÍ Z TITANIKU

(Když francouzský filozof Michel Navratil našel ztracené česko-slovenské kořeny)

V noci ze 14. na 15. dubna 1912 se potopila po srážce s grónským ledovcem loď Titanic – v té době největší a nejluxusnější plovoucí hotel, symbol toho nejdokonalejšího, co tehdejší osobní námořní plavba nabízela.

Zahynulo na patnáct set cestujících, včetně členů posádky.

Přestože od té doby prožil svět řadu dalších katastrof, včetně dvou ničivých světových válek s desítkami milionů obětí, příběh Titaniku lidstvo neustále vzrušuje. Zejména poté, co se v roce 1985 podařilo americko-francouzskému týmu podmořských archeologů objevit – v hloubce 4 000 metrů – vrak této lodi.

Osud Titaniku je totiž nadčasový: symbol bohatství a lidské pýchy a zároveň i symbol zmaru. Také důkaz toho, že příroda je vždy mnohem mocnější než člověk…  

O tragickém příběhu Titaniku neustále vychází spousta knih. Na táčejí se filmové dokumenty. Dodnes máme v paměti úspěch oscarového filmu Jamese Camerona z roku 1997 s Leonardem di Capriem a Kate Winsletovou v hlavních rolích. Každý z nás zná rovněž chytlavou melodii oscarové písně My Heart Will Go On v podání Céline Dion…

Titanic však dodnes stále ještě střeží mnohá nevyřešená tajemství. A jedním z nich – o kterém není v knihách ani ve vzpomínaném velkofilmu ani zmínka – je osud Slováka s českými a moravskými kořeny Michala Navrátila a jeho dvou synů… Ten starší, Michel Navratil, profesor filozofie, dožíval ještě před několika lety ve francouzském městě Montpellier…

Bylo mu jedenadevadesát let, když svět díky Cameronovu filmu zachvátila „titanikománie“.

A právě v této době jsem s pomocí přítelkyně a kolegyně Dany Maederové Michela Navratila objevil.

Abych se dozvěděl něco více o Titaniku. Ale hlavně – abych se pokusil vrátit panu Michelovi jeho identitu. Jeho rodové kořeny…

„Ve středu ráno 10. dubna 1912 byl na nástupišti číslo 12 největšího londýnského nádraží Waterloo přistaven zvláštní vlak společnosti White Star Line. Pokaždé když z přístavu Southampton vyplouval na pravidelné lince spojující Evropu se Severní Amerikou některý z velkých osobních parníků společnosti, čekal tento vlak, složený jen z vagonů první třídy, na cestující, kteří poslední noc strávili v Londýně.

Ručičky velkých nádražních hodin ukazovaly půl deváté a na nástupišti podél vlaku postávaly skupinky mužů a žen, kteří tentokrát zvolili k cestě přes oceán chloubu společnosti White Star Line, novotou zářící obrovitý Titanic, chystající se na svou panenskou plavbu. Zatím rozprávěli s přáteli a příbuznými, kteří se s nimi přišli rozloučit. Pozorovatel procházející po nástupišti mohl často zaslechnout americkou angličtinu, neklamné znamení toho, že první plavby nové lodi se zúčastní řada Američanů, mezi nimi i nositelé nejzvučnějších jmen z nejvyšších společenských kruhů, kterým dominovaly nesmírně bohaté rodiny americké plutokracie…“ psal Miloš Hubáček v knize Titanic.

Ovšem na Titaniku byla také, jak většina lidí ví, druhá i třetí třída. Lístky do druhé třídy měl rovněž Michal Navrátil a jeho dva synové. Dvouletý Edmund a čtyřletý Michel.

O více než 85 let později sedím s profesorem filozofie Michelem Navratilem před televizní obrazovkou a díváme se na film Titanic. Sleduji tvář pana profesora Navratila. Naprosto fascinovaně hledí na obrazovku… Spolu s námi se na film dívá dcera pana profesora, paní Elizabeth… V okamžiku, kdy drama vrcholí a loď už jde ke dnu, se paní Elizabeth, jinak známá francouzská operní režisérka, svého otce zeptá:

„Tatínku, co vlastně cítíš, když se na to díváš?“

Pan profesor neodpovídá. Stále mlčí a sleduje apokalypsu Titaniku. Po chvíli jen řekne:

„Je to fantasmagorické…“

Vrátíme pak film zpátky, skoro až na začátek. Objeví se záběry lidí, kteří se právě chystají nalodit na Titanic. Vidíme i vlaky, které přivážejí nové a nové cestující. Paní Elizabeth otci řekne:

„V tomhle vlaku jsi přijel se svým otcem…“

Michel Navratil opět dlouze mlčí a upřeně hledí na obrazovku… Za chvíli takřka polohlasně odpoví:

„Pokouším se rozpomenout…“

Co mu asi v těchto chvílích prochází hlavou? Zřejmě dávné vzpomínky… Možná také obrazy zasutých traumat… Strach… Snad i šok, který jako dítě musel tehdy na Titaniku zažít…

Právě v těchto chvílích jsem si náhle vybavil setkání s Pierrem, vášnivým námořním jachtařem a také jedním z vnuků pana profesora Michela Navratila. Když mě i mé přátele provázel po rodinné, více než deset metrů dlouhé jachtě, nedalo mi to, abych se ho nezeptal: „A jak se na této palubě cítí váš dědeček Michel?“

Pierre tehdy odpověděl:

„Můj dědeček s námi na jachtě nikdy nebyl. Možná že má přece jen trochu strach. Sice nikdy neřekl, že s námi nechce na moře kvůli Titaniku. Jednou sem, jak si vzpomínám, přece jen přišel. Ale bylo to pro něho velmi těžké…“

To, že v případě Michela Navratila jde zřejmě opravdu o dávné trauma, na jehož počátku byla tragédie Titaniku, mi potvrdila i paní Elizabeth. Bylo to na rodinném setkání, kdy se v prostorné vile nedaleko Montpellier sešly s panem profesorem Michelem Navratilem jeho čtyři děti. S nimi jejich partneři, vnuci, pravnuci.

„Jedná se o velmi hluboce zakořeněný strach,“ pověděla mi paní Elizabeth. „Ostatně mám někdy pocit, že rovněž i my, děti, stále ještě trpíme pod vrakem Titaniku.“

Svou tetu doplnil vnuk Michela Navratila Pierre:

„O Titaniku začal dědeček mluvit dost pozdě. Až tak ve svých osmdesáti letech…“

Do debaty se pak odvážně zapojil teprve devítiletý pravnuk profesora Navratila Denis… Drobný blonďák s neobyčejně bystrýma očima:

„Já pradědečka chápu, že o tom nechtěl mluvit. Musel to pro něho být strašný zážitek.“

A co na to řekla další z dcer pana profesora – paní Michelle…?

„My jako děti si s sebou neseme dědictví, které je sice tíživé, ale na druhou stranu nám tohle všechno dává obrovskou životní vitalitu.“

Opět se zadívám na pana profesora Navratila. Sedí v hlubokém křesle a pozorně naslouchá tomu, o čem se hovoří. Většinu času ale mlčí. A pak si vezme slovo:

„Smrt provází celý můj život. Na smrt jsem myslel už od prvních okamžiků svého života. Když se mě totiž někdo zeptal, kde je můj otec, já musel říci: ‚Je mrtvý.‘“

To, co právě profesor Michel Navratil řekl, je, troufnu si tvrdit, to zásadní. Nejenom že jeho otec zahynul na Titaniku. Jde především o to, že jeho syn o něm celá desetiletí takřka vůbec nic nevěděl. A velmi málo o něm věděli také jeho potomci. Odkud jejich předek vlastně pocházel? Přišel do Francie opravdu z Maďarska, jak se v rodině tradovalo…?

Vrátím se nyní o několik měsíců zpět. Než jsem za panem profesorem do Francie vůbec odjel, prožil jsem měsíce v archivech. Na Slovensku, také v Čechách. Pátral jsem v matrikách, také na několika farních úřadech. Byl jsem posedlý jednou jedinou myšlenkou – pokusit se poslednímu žijícímu pasažéru Titaniku najít jeho kořeny, jeho identitu…

Pátrání mi trvalo řadu týdnů. Bylo náročné, ale neuvěřitelně zajímavé…

A pak přišel den, kdy jsem právě na tomto rodinném setkání pana profesora a jeho nejbližších začal vyprávět dávný příběh jejich předka, Michala Navrátila.

Vyprávím. Čtu ze svých poznámek. Jsem jakoby v transu – tak mě celý ten neobyčejný příběh pohltil. Vnímám, že někteří z přítomných mají v očích slzy… Dozvídají se, co vůbec netušili.

Příběh Titaniku je pro ně také příběhem jejich krve, jejich předků…

Začněme tedy od počátku:

Michelův otec Michal Navrátil se narodil 14. dubna 1880 v Seredi na Slovensku. Jak jsem se dopátral v matrikách, jeho matka se jmenovala Magdalena, rozená Kopecká. Oba přišli na tehdejší Slovensko z Čech, respektive z Moravy. Od Hodonína… Pozdější pasažér z Titaniku Michal se vyučil krejčím. Bylo to v čase, kdy se osobní lodě plující po trase Anglie – Spojené státy americké začaly měnit v luxusní plovoucí hotely. Dobrodružná povaha a touha po zbohatnutí zavedly Michala Navrátila nejprve do Prahy, kde postupně pracoval ve třech velkých krejčovských salonech. Potom odešel do Německa. A po nějaké době do Francie. To bylo v roce 1902. Poslední záznam, který jsem o Michalu Navrátilovi našel, pochází z roku 1901. Byl hledán kvůli tomu, že nenastoupil vojenskou službu… My už víme, že v té době byl dávno za hranicemi Slovenska i Čech…

V roce 1902, to už byl Michal Navrátil pro změnu v Londýně, se ožen il s atraktivní, alespoň podle fotografií, Italkou Marcelle Caretto… Oba se pak vrátili do Francie. V Nice, v Rue de France, si otevřeli krejčovský salon. Postupně se jim narodili dva synové, Michel a Edmund. V době, kdy se oba chlapci učili i prvním krůčkům, v Anglii bylo rozhodnuto o postavení největší a také nejluxusnější lodi světa. Titaniku.

Miloš Hubáček v knize Titanic napsal:

„Délkou 259,83 metru, šířkou 28,19 metru a výtlakem 52 310 tun při ponoru 10,54 metru byl Titanic největší lodí, jaká byla do té doby postavena.

Titanic měl devět ocelových palub vzdálených od sebe 250 až 320 centimetrů. Nejvýše byla člunová paluba, pod ní sedm palub označených odshora dolů písmeny A až G, pod nimi paluba dna lodi a ještě níž, asi metr a půl pod kýlem, vnitřní dno… Na palubách A až G byly ubytovací kapacity pro maximálně 1 034 cestujících první třídy, 510 cestujících druhé třídy a 1 022 cestujících třetí třídy, tedy celkem pro 2 566 osob… Celé podpalubí Titaniku rozdělovalo patnáct příčných přepážek na šestnáct velkých vodotěsných komor… Všechny vodotěsné přepážky byly zpevněny, aby odolaly značným tlakům, kterým mohly být vystaveny v případě neštěstí…

Registrovaný výkon parních strojů a turbíny byl 50 000 koní, ale skutečný výkon byl odhadován na nejméně 55 000 koní, což umožňovalo dosáhnout rychlosti přes 23 uzlů, maximální dosažitelná rychlost se odhadovala až na 24 uzlů.

Obrovitá loď, jakou byl Titanic, měla též odpovídající spotřebu elektrického proudu. Nad rozvodnou sítí bylo napojeno 10 000 žárovek, 562 elektrických topidel – především v kabinách první třídy, 153 elektromotorů, včetně pohonu pro osm jeřábů o celkové nosnosti 18 tun, čtyř nákladních navijáků o nosnosti 3 tuny a čtyř člunových navijáků o nosnosti 750 kilogramů…

Nad palubami Titaniku čněly čtyři eliptické komíny, jejichž širší průměr byl 7,3 metru, tedy dostatečný prostor k průjezdu dvou lokomotiv vedle sebe…“

Michel a jeho mladší bratr Edmund se ocitli na palubě Titaniku poté, co je jejich otec Michal unesl… Takhle se to ostatně traduje v rodině. Paní Marcelle si totiž našla milence. Jistého markýze de Vileré. Michal tedy od rodiny odešel. S oběma syny se však pravidelně setkával. Jednoho dne, těsně před Velikonocemi 1912, se s Marcellou domluvil, že si chlapce vezme na velikonoční svátky k sobě. Už tehdy měl ale plán – odjet s oběma syny do Ameriky, kde měl několik blízkých příbuzných…

Takže otec Michela a Edmunda opravdu unesl…

V jednu chvíli se zeť profesora Navratila Robert svého tchána zeptá:

„Micheli, věděl jste, že odjíždíte do Spojených států bez matky?“

„Ale kdepak. Otec nám tvrdil, že se s ní ve Spojených státech určitě zase setkáme.“

Do rodinné debaty se opět zapojí dcera Michela Navratila Elizabeth:

„Byli rodiče rozvedeni?“

„Ne, nebyli,“ odpoví jí otec. „Ale žili v odloučení. Otec se pak ze dne na den rozhodl opustit Francii. Už tu nemohl dýchat. Prostě se dusil.“

Michal Navrátil odjel s chlapci nejprve do Monte Carla. Posléze do Londýna. Pak s nimi přicestoval do anglického Southamptonu. Měl už koupené lístky na Titanic. Jeho vstupenka měla číslo 230080 a stála 26 liber. S chlapci se nastěhoval do kabiny druhé třídy, označené jako F 2… Titanic, největší loď světa, vysoká jako sedmiposchoďový dům a dlouhá více než čtvrt kilometru, se chystal na svou první plavbu.

Michelovi byly tehdy teprve, jak už bylo řečeno, čtyři roky. Přesto si některé události velmi dobře pamatoval.

„Když jsme přijeli do přístavu, šli jsme s otcem a bratrem podél Titaniku. A já najednou pocítil hroznou úzkost. Úzkost. Protože se mnou nebyla moje matka.“

Matka obou chlapců sice už zjistila, že zmizeli, ale vůbec neměla tušení, kam je otec odvezl. Michal Navrátil za sebou totiž dokonale zametl stopy. Na Titanic se nalodil – jak jsem zjistil z dokumentů uložených nejenom v britských archivech, ale také v jednom z archivů če ských – pod jménem Alois (Louis) Hoffman. Jak se mi podařilo vypátrat, mělo jít o Čecha, kterého Michal Navrátil znal ještě z Prahy a který se rovněž usadil ve Francii… Falešná jména měli také oba chlapci. Na lodi jim říkal Louis a Lolo…

Dne 10. dubna 1912 se Titanic vydal na cestu přes Atlantik. Do New Yorku měl doplout za pouhých sedm dní.

Znamenalo to také, že Michal Navrátil se chystal právě na Titaniku oslavit své 32. narozeniny. Vycházely na 14. dubna, což byl, jak už dnes víme, čas katastrofy…

Víme už také, že Michal Navrátil i se svými syny obýval kajutu ve druhé třídě.

„Vybavujete si z té doby něco?“ zeptal jsem se pana profesora Navratila…

„Vzpomínám si, že jsme si vždy s bratrem, nějakými dětmi a některými staršími lidmi hráli na přídi lodi… Ano, určitě jsme si hráli na přídi lodi… Naproti mně seděl tatínek. Bratr byl nalevo. A ta jídelna, byla to jídelna druhé třídy, ta byla překrásná. Dodnes vidím ta velká okna, skrze která bylo vidět to nádherně širé moře.“

Na obrovském parníku bylo 762 pokojů a sedm kilometrů chodeb. Pasažéři cestovali ve třech třídách. Luxus zejména první třídy byl na tehdejší dobu až neuvěřitelný.

V knize Titanic (fakta, fikce, film), kterou k vydání připravil Roland Schür, se uvádí:

„Titanic byl luxusní lodí po všech stránkách. Příjemné překvapení zažili i cestující v nejnižší, třetí třídě. Všechny kajuty byly osvětleny elektrickými žárovkami, dobře větrány a vytápěny, ve srovnání s plavbou na jiných lodích to byly vynikající podmínky… Pakliže třetí třída měla cestujícím nabídnout přiměřené pohodlí, pak první třída měla zaujmout svým luxusem. Obrovská jídelna s bílým obložením stěn s oddělenými výklenky pro menší společnosti, vysoké koberce, ale také klubovna, určená komorníkům milionářů, zvláštní oddíl pro pejsky, dokonale zařízená nemocnice operačním sálem, holičské i kadeřnické služby, bazén i turecké lázně s masérkou, sál pro míčové hry. Lístek první třídy stál 100 liber. Vrcholem luxusu byla dvě milionářská apartmá. Jedna cesta přes oceán v tomto apartmá s vlastní promenádní palubou, dvěma ložnicemi, obývacím pokojem, koupelnou a předpokojem stála 870 liber (v dnešním kurzu něco mezi 50 000 a 100 000 dolary) loď působila dojmem rozlehlého nádherného paláce. Druhý důstojník Lightoller přiznal, že mu trvalo dva týdny, než se dokonale zorientoval a našel nejkratší cestu z jedné části lodi do druhé.“

Cestující byli nadšeni. Prožívali na Titaniku jedinečné chvíle. Cítili se zcela bezpečni. Telegrafické varování o tom, že se blíží ledovce, nebrala posádka vážně. Všichni, včetně Michala Navrátila, byli přesvědčeni o tom, že Titanic je nepotopitelný. Proto také na palubě bylo pouhých dvacet záchranných člunů…

Profesor Michel Navratil mi vyprávěl:

„V Monaku totiž otci tvrdili, že se Titanic nemůže nikdy potopit. Chtěli prodat co nejvíce lístků. Kdyby se otec zeptal v Paříži, určitě by mu ř ekli, že se Titanic potopit může. Třeba po nějakém chybném manévru.“ 

V neděli 14. dubna 1912 byl Titanic už pátý den na cestě. Hnal se přímo na svůj osudový ledovec. Všichni na Titaniku byli uvolnění, bavili se. Stejně tak Michal Navrátil, který se před cestujícími vydával za vdovce a každou volnou chvíli věnoval synům…

V jednom okamžiku, při rodinném vzpomínání, si pojednou Michel Navratil vybavil hru, kterou s nimi otec hrál. Michel a Edmund skákali po kožené lenošce a otec jim k tomu zpíval… A právě v tomhle okamžiku při vyprávění pana profesora zpozorním… „Jaká to byla píseň? Vzpomenete si?“ ptám se Michela Navratila, který byl ještě před mým příjezdem přesvědčený, že jeho otec byl Maďar… Vybaví si pan profesor tedy nějakou maďarskou říkanku nebo písničku, kterou mu otec zpíval?

Pan profesor usilovně přemýšlí. A náhle se mu rozzáří oči. A vzápětí tento úctyhodný 91letý pan profesor, osvícený dávnou vzpomínkou, spustí – k mému ohromujícímu překvapení:

„Juchajdí, juchajda, juchajdijajuchajda, juchajdi, juchajda juchaj dija hop…“

„Tak tahle písnička či říkánka se totiž zpívá u nás!“ řeknu vítězoslavně. „Zpívá se na Slovensku, ale třeba také na Moravě, a dokonce i v Čechách…“

Ale pojďme zpět do roku 1912. Příběh Michala Navrátila a jeho dvou synů pokračuje. Blíží se dramatické finále…

Bylo po dvacáté třetí hodině. Michel i jeho bratr už tvrdě spali. V jedenáct hodin čtyřicet minut najel Titanic na ledovec. Do lodi se začala valit voda…

Nikdo ještě netuší, že za 160 minut zmizí Titanic pod hladinou. Čtyřicet minut po půlnoci je spuštěn první záchranný člun. Teprve teď si cestující uvědomují nebezpečí. Michal Navrátil začíná v rychlosti psát dva dopisy na rozloučenou a pečlivě nabíjí revolver. Jde pak ještě na palubu, obhlédnout situaci, a vzápětí se vrací probudit své syny. Kdoví, zda si Michal Navrátil vůbec uvědomil, že právě dnes má 32. narozeniny…

Michel Navratil vzpomínal:

„Potom přišel tatínek do kabiny. Ještě tam byl nějaký cizí člověk. Já spal dole a bratr na horní palandě. A ten cizí člověk vzal do náruče mého bratra, který už byl oblečený. Otec oblékl teple mě. Vyvedli nás z kabiny. V chodbičce jsme pak potkali nějakou mladou dívku. Ke cti mého otce musím zdůraznit, že jí řekl: ,Za každou cenu se musíte vrátit a teple se obléci.‘ Pak jsme vyšli na palubu. V té chvíli jsem svého otce viděl pravděpodobně naposled.“

Proč Michal Navrátil nabil svůj revolver? Čeho se obával? Opravdu se na palubě Titaniku střílelo, jak se někdy říká? Z Cameronova filmu známe scénu, kdy palubní důstojník Murdoch zastřelí v panice jednoho z cestujících třetí třídy, který se chtěl mermomocí dostat přednostně do člunu. Vzápětí, jak ve filmu vidíme, se Murdoch sám střílí do spánku… Nic takového se však nikdy neprokázalo. Pouze to, že Murdoch, když byl ohrožen masou dotírajících cestujících, kteří se v panice chtěli dostat do již přeplněného člunu, vystřelil dvakrát do vzduchu… Nicméně na palubě Titaniku musel v onu tragickou noc vládnout těžko popsatelný zmatek. A panika. Ke střelbě tam opravdu došlo. A sice ve chvíli, kdy byl na moře spouštěn záchranný člun číslo 14.

Miloš Hubáček v knize Titanic, kdy své informace získával hlavně v britských archivech, píše:

„Člun číslo 14 se rychle zaplňoval ženami a dětmi, převážně ze třetí třídy, které se nejprve nahrnuly na člunovou palubu. Přes zábradlí do člunu přelezl i mladý muž, spíše ještě chlapec, a schoval se mezi ženami, které se jej snažily skrýt. Neunikl však pozornosti pátého důstojníka Lowa. Ten skočil do člunu, postavil mladíka na nohy a nařídil mu vrátit se na palubu. Když odmítl, Low na něj namířil revolver a pravil: ,Dávám ti deset vteřin k návratu na loď, jinak ti vystřelím mozek z hlavy…‘“

Po nějaké době pak došlo k opravdové střelbě. To, když zmíněný člun, ve kterém bylo přes padesát žen a dětí, včetně Lowa, klesal na hladinu… Miloš Hubáček uvádí pozdější Lowovu výpověď před vyšetřovací komisí:

„Jak člun začal klesat, čekal jsem, že se mi rozsype pod nohama. Skutečně jsem se bál, i když samozřejmě před nikým jsem nic nezmínil. Přeplnil jsem ten člun, ale věděl jsem, že určité riziko musím podstoupit. Tak jsem si myslel: Musím se postarat o to, aby se do člunu už nikdo nedostal, nebo jinak se to stane. Bál jsem se, kdyby přibyla třeba jen jedna osoba, že by mohlo zvýšení váhy rozevřít háky nebo způsobit něco jiného, nikdo nemohl předvídat, co bude, člověk se musel strachovat o sto a jednu věc. Proto jsem si řekl, že musím mít oči otevřeny. Jak jsme klesali kolem nekrytých palub, viděl jsem u zábradlí spoustu Italů, všichni vypadali jako divoká zvířata připravena ke skoku. Vykřikl jsem: ,Pozor!‘ A vypálil z revolveru podél boku lodi.

Mezi člunem a lodním bokem byla mezera devadesáti centimetrů, a já jsem vypálil ty výstřely s úmyslem nikoho nezranit a s jistotou, že jsem také nikoho nezranil. Myslím, že jsem vystřelil třikrát.“

Senátor Smith, vedoucí vyšetřování, se otázal:

„Jste si jist, že jste nikoho nezasáhl?“

„Jsem si absolutně jist,“ odpověděl Lowe.

Těžko říci, co v tom chaosu a zmatku prožívali Michel a Edmund Navratilovi. Lidé tu prožívali děsivé okamžiky. Zvláště když si uvědomíme, že záchranných člunů bylo na lodi zoufale málo; nikdo totiž nepočítal s tím, že by se Titanic mohl vůbec někdy potopit.

V každém případě, na palubě potápějícího se Titaniku byli oba chlapci zřejmě opravdu dlouho. Určitě se tam nacházeli ještě ve dvě hodiny ráno… Stačí si znovu spočítat čas: Ve 23 hodin 40 minut najel Titanic na ledovec. Do lodi se začala valit ledová voda. O hodinu a čtvrt později byli Michel a Edmund stále na palubě. Otázkou ale je, jestli je jejich otec nenechal ještě nějakou dobu spát, zatímco dejme tomu hle dal sám na palubě nějakou možnost záchrany. To už se nedozvíme…

Jsou už dvě hodiny deset minut. Za deset minut se za Titanikem zavřou vody Atlantiku. Ke spuštění je připraven poslední záchranný čl un D. Námořníci pod vedením prvního důstojníka Lightollera udělají okolo něho řetěz, kterým procházejí pouze ženy a děti. Michal Navrátil tam na poslední chvíli prostrčí své syny.

„Vzpomenete si na to, jestli vám otec ještě stihl něco říci,“ obracím se na Michela Navratila.

„Vzpomínám si na jeho poslední slova. Řekl mi: ‚Vyřiď matce, že ji mám velmi rád.‘ A ještě pak nějakou dobu na mě mluvil. Jako malý kluk jsem si to všechno pamatoval. Ale teď už si na to nevzpomínám.“

15. dubna 1912, ve dvě hodiny dvacet minut po půlnoci, se kolos Titaniku roztrhne v půli a padá na dno oceánu. V ledové vodě postupně umírá na podchlazení více než tisíc lidí. Je mezi nimi – v den svých dvaatřicátých narozenin – i Michal Navrátil.

Plukovník Gracie, který přežil na převráceném skládacím člunu, vydal později svědectví o tom, co se bezprostředně po potopení Titaniku odehrávalo:

„Srdcervoucí výkřiky smrti z více než tisíce hrdel, nářek a steny trpících, kvílení vyděšených a strašlivé lapání po dechu těch, kteří se topili, nezapomene nikdo z nás do konce svých dnů. Mučivé volání o pomoc a volání Boha se k nám neslo černými vodami celou následující hodinu, ale jak čas uplýval, bylo slabší a slabší, až zmlklo úplně.“

„Pamatujete si na okamžik, když se Titanik potopil?“ zeptal jsem se Michela Navratila.

„Seděl jsem v loďce zády k Titaniku, takže jsem neviděl, jak se potopil. Ale jasně si vzpomínám na ten zvuk. Bylo to takové hlasité žbluňk.“

Za svítání připlouvá záchranná loď Carpathia. Vyzvedává z člunů zbylé trosečníky. Michel a Edmund se dostali na palubu v lodních koších.

„Za úsvitu jsem se probudil,“ slyším od pana profesora. „Na nebi byly červánky. Potom mě strčili do nějakého koše, což mně tehdy připadalo nenormální a hloupé. V duchu jsem si říkal, že by něco takového neměli dělat. Na lodi jsem pak nemohl najednou najít bratra. Rozbrečel jsem se. A taky jsem hodně křičel.“

Edmund se však naštěstí našel. V tom zmatku byli oba bratři na palubě odděleni. Nikdo nevěděl, ke komu bratři patří. Začalo se jim proto říkat sirotci z Titaniku. Pak byla v novinách uveřejněna jejich společná fotografie. Noviny pak dostala ve Francii do rukou jejich matka. Musel to pro ni být šok. Hned za svými dětmi odplula, aby je přivezla domů…

Jeden takový článek, včetně fotografie obou bratrů, jsem vzal do Montpellier i Michelu Navratilovi. Snímek je v rodině všeobecně známý. Potvrzuje mi to i pravnuk pana profesora Navratila Denis:

„Tohle je můj pradědeček se svým bratrem už po ztroskotání…“ Pak se obrátí na svého pradědečka: „Tady jste ještě stále byli bez matky?“

„Ano, jistě,“ odpovídá pan profesor. „My už ale věděli, že si pro nás přijede. Protože nám ještě otec říkal, že na nás bude v Americe čekat.“

Jak se asi matka obou chlapců tehdy cítila? Co prožívala? Nad tím často přemýšlí i dcera Michela Navratila Michelle… Při pohledu na její portrét se na to ptá svého otce…

„Vypadá dost smutně, nezdá se ti?“

Její otec se dlouze dívá na ten starý snímek. A pak řekne: „Vždycky byla taková… nepřístupná… Celý život jako by ji pronásledoval přízrak smrti.“

Pár dní po ztroskotání Titaniku byla vylovena mrtvola Michala Navrátila. V jeho kapse objevili námořníci dva dopisy a nabitý revolver. Oba dopisy jsou stále v majetku rodiny Michela Navratila. Jeho dcera Elizabeth mi o nich řekla:

„V prvním dopisu se obrací na svoji matku a říká se tam, že si nepřeje, aby jeho manželka Marcelle vychovávala jejich dvě děti. A druhý dopis byl určen švagrovi a prosí ho, aby se ujal výchovy jeho dvou synů.“

„A co ten nabitý revolver? Co si o tom myslíte?“

„Ne, nezastřelil se. Nebyly tam žádné stopy po střelné ráně…“

Michal Navrátil alias Alois Hoffman byl pochován v kanadském Halifaxu. Na židovském hřbitově v Baron de Hirsch – kvůli svému falešnému příjmení byl totiž považován za Žida… Podle ohledacího listu měl Michal Navrátil na sobě zelený plášť se zelenou podšívkou a hnědý oblek. U sebe měl zlaté hodinky s řetězem, peněženku se šesti librami a kapesní knihu, jejíž název protokol neuvádí…

O dva roky později, jak napsal list The Time, manželka Michala Navrátila Marcelle zažalovala lodní společnost White Star Line a za ztrátu manžela žádala 6 000 liber. U soudu však nepochodila. Poměrně značnou sumu však získali její dva synové – už totiž na lodi Carpathia začala mezi členy posádky finanční sbírka, která – tedy její část, na kterou měl nárok – pomohla Michelovi, jak mi řekl, vystudovat…