Všem ženám

ŽENĚNÍ

Copyright © Jakub Kohák, 2024

Illustrations © Adéla Ťopková, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-284-0352-2

Obsah

PŘEDMLUVA

KDE JE TÁTA?

STÁŘÍ NAVZDORY

PODZIMNÍ OPTIMISMUS!

VYVÁŽENOST

PŘED SE VZETÍ

CHOMOUT – SOBÁŠ – KROUŽKOVÁNÍ

JARO POPRVÉ, PODRUHÉ…

ČAS K USEBRÁNÍ SE

NĚMÁ VÝČITKA

NAŠE BUDOUCNOST

VÍZO

HÁLYDEJZ

MEZI NEBEM A ZEMÍ

O ČEM SE MUŽI BAVÍ

TOUŽÍ MUŽI PO DOKONALÝCH ŽENÁCH?

JAK MUŽI VNÍMAJÍ MUŽSKOU NAHOTU

ZIMA NA KRKU

TOUŽÍ ŽENY PO GENTLEMANECH?

ZPROPADENÝ VALENTÝN

LEKCE ETIKETY

SÍLA RODU, SÍLA KMENE

LÁSKA V ČASE ROUŠKOVÉM

PRVNÍ ČERVEN, DEN D

PRÁZDNINY NA KRKU

KRÁSA BEZ ZÁVOJE

KÁVU SI OSLADÍM

ČÍM VŠÍM JSEM BYL…

BAREVNÝ SVĚT

SLADKÉ VÁNOCE

DRUHÁ ŠANCE

ÚVAHA LOŽNIČNÍ

ŽENA VYNÁLEZEC

KDO SI HRAJE, NEZLOBÍ

MlUV, MLUV, ZAJÍMÁŠ MĚ

PRÁCE, DŘINA, ROBOTA – DĚLÁNÍ, DŽOBÍK, RACHOTA

VČERA NEDĚLE BYLA…

STUD OBECNÝ ANEB CHOZENÍ KANÁLOVÉ

DOBRÉ MRAVY

TŘÍDNÍ BOJ

PŘEDEM SOUZENÍ

JAKÝ JSEM OTEC

ŽHAVÝ SPECIÁl

MÓDA – EXTRAVAGANCE – MANÝRY

NECHEJ TO KOŇOVI

PŘEDSEVZETÍ

VZPOURA MOZKŮ

SEBENAPLŇUJÍCÍ PROROCTVÍ

PAPOUŠKOVÉ

VZDĚLÁVÁNÍ V DOSPĚLOSTI

TO SI ZAPIŠ ZA UŠI

Předmluva

První fejeton s názvem „Kde je táta?“ vznikl v únoru 2020. Byl jsem osloven šéfredaktorkou magazínu Žena a život, zda bych pravidelně přispíval na poslední stranu s nějakým svým vhledem na svět, na různé situace, události, běžné denní radosti i strasti – zkrátka abych se stal spolupracovníkem Ženy. A života. Takovou nabídku jsem samozřejmě nemohl odmítnout!

Pokaždé jsem dostal zprávu, v jakém duchu je laděno vydání, ve kterém vyjde můj příspěvek, a v tom smyslu jsem tvořil. A vždy jsem vedl v patrnosti fakt, že píši především pro ženy. Proto jsem je v záhlaví oslovoval, snažil se nebýt prudký či příliš divoký a celkově jsem se měl na pozoru, protože tvořit pro ženy je krásné, ale někdy i ošidné. Můžete se nevědomky dotknout citlivé strunéčky a už to jede. A najednou je z milované osoby persona non grata! Kdepak – s ženami se musí opatrně!

Nyní máte možnost posoudit, jak se mi to dařilo. Padesát fejetonů zde na vás čeká a já setrvávám v naději, že se vám budou líbit, že vás potěší, něco nového se dozvíte či se jen pousmějete. To by pro mne bylo to největší vyznamenání.

A pokud jde o název, o to Ženění… nebojte se, já sám ženat nejsem. Vycházel jsem ze samotného názvu perio-
dika. Žena a život… a to moje psavé snažení… vždyť to vlastně bylo takové ženění.

Ovšem pozor! Nerad bych, aby z této mé předmluvy vyvstalo, že je kniha určena výhradně ženám! To teda prrr. Napsal ji muž, skutečný biologický XY tvor. Takže mužům vstup povolen! A teď už konec řečí (psaní) a vzhůru (jsi-li ještě vzhůru) na první literární počinek. Přeji kvalitní umělecký zážitek.

Váš Jakub Kohák

KDE JE TÁTA?

Tramtadadááá a jsem tady! Ano, vážené dívky, ženy, mančičky, holčičky, roby, squaw, manželky, milenky, přítelkyně atp., infiltroval se do vašich řad muž! Budu zde, přibližně na tomto místě, přinášet postřehy a poznatky ze svého života, přičemž budu vypichovat ženy, jejich úlohu a tak vůbec.

Tím prvním, co mě napadá, je: KDE JE TATÍNEK?

Tedy, nedávám si za úkol analyzovat něco tak složitého jako úlohu otce v tradiční rodině, mluvím čistě o fotografickém úkazu, jaký zná většina otců, kteří s rodinou vyrážejí na výlety, na hory, na zájezdy a na dovolené… Prostě otec na drtivé většině snímků chybí. Je to dáno samozřejmě několika faktory:

Ženy k fotografování tíhnou mnohem méně než muži. Neplatí to samozřejmě absolutně, jsou k vidění i ženy s aparáty na krku či s telefonem v ruce, ovšem obecně je více fotografů mužů. Ženy to moc nebaví. Jsou raději snímaným objektem než zhotovitelem.

Ženy mají jiné starosti než koukat do přístroje. Podávají svačinky, chlácholí potomky, nosí ty nejmenší v náručí (nedávno jsem se dočetl, že si dítě do svých tří let myslí, že s matkou tvoří jedno tělo!), utírají pusy, ruce a kdo ví co ještě… Prostě nemají na nějaké „zachycování“ okamžiků čas.

Ženy prožívají důležité momenty bytostně a raději „naživo“, než aby vzácnou chvilku procivěly do objektivu a radovaly se z něj později. Například dort a sfoukávání svíček nebo vynořující se velryby…

Pak se ovšem může stát to, co nedávno mně. Náš malý tříletý Duda potom, co uviděl fotoknížku ze zájezdu do Itálie, prohlásil: „A kde je táta?“ V tu chvíli jsem si uvědomil, že jsem vlastně všechny snímky pořídil já, takže na nich logicky nemůžu být. Tedy až na jeden náhodný odraz v puklici od auta, kdy jsem fotil, jak nám z něj policajt – italsky carabinier – sundává botičku – italsky scarpa.

„Herdek filek, vždyť já nikde nejsem!“ zalkal jsem jak šakal stepní. Je tedy pravda, že coby filmař mám k výrobě snímků blíž, a tudíž si nárokuji zhotovování snímků (musím sebekriticky prohlásit, že mám unikátní cit pro kompozici a mé fotografie jsou vynikající), ale fakt je i to, že by mě pěkná fotografie, na které jsem já, velmi potěšila.

Malý problém tkví v tom, že spojení „pěkná fotografie“ nejde dohromady s mým obličejem, ale když se nastavím, světlo na mě dopadne v určitém úhlu a já si vlasy uplácám do umného tvaru, tak to někdy/občas/semotamo/málokdy může celkem obstojně dopadnout.

Pak si ale uvědomuji, že to také může souviset s dávnou historií. Muž byl často odloučen od rodiny. Byla to jeho úloha. Chodil na dlouhé lovy, zatímco se jeho žena starala o děti a příbytek. A dobytek. Byl-li nějaký.

Takže logicky už tenkrát, kdyby byly fotoaparáty, by fotil muž. Jak s parťákama naháněj mamuta. Jak mamut nahání je. Jak se radují z úspěšného lovu, jak tancují. A když by přišli domů, fotili by ženu s dětmi, domov, srandičky, zahrádku…

Takže je to vlastně v pořádku. Muž má lovit. A když neloví, tak má fotit – vždyť ne nadarmo se fotografování nazývalo „lovem beze zbraní“. Lovil se originální snímek, momentka, neopakovatelný mžik.

A tak až se dítě příště zvídavě zeptá, kde že je tatínek, protože na žádné fotce není k vidění, nebude chybou odpovědět: „Tatínek byl na lovu!“

STÁŘÍ NAVZDORY

Už je to nezastavitelné. Začalo to celkem nenápadně, jen tak to kolem nás paběrkovalo, ulovilo si to ty nejslabší kusy, podlehly skutečně jen ty nejméně odolné, ale to už je dávno za námi! Plastické operace se staly nedílnou a skoro i běžnou součástí našich životů. Píši našich, protože i u mužů je tento fenomén stále více a více využíván, třebaže prim stále hrají především ženy.

Kdysi se „zkrášlovalo“ skutečně jen to nejpodstatnější – například tělesné nedostatky zaviněné nějakou nehodou nebo případy, kdy se příroda rozhodla, že někoho ztrestá – a pokaždé, když si o tom někdo začal povídat, tak se jednalo o něco jakoby divného, zvláštního, až nepřirozeného.

Ovšem s postupem času se plastická chirurgie stala běžným lékařským odvětvím, něco jako stomatologie. Dnes už se upravuje skoro cokoliv, dokonce jsem se dozvěděl o velmi bizarních zákrocích, jako jsou umělé břišní svaly, známé jako pekáč buchet či břišáky, nebo vybělování konečníku! Hlavně to druhé je zřejmě skutečně jen pro fajnšmekry, protože jde o „vylepšení“, které nikdy neuvidíte (pokud nejste hadí žena nebo nepracujete v zrcadlárně) a kterým ani mnoho jiných lidí nepotěšíte. I když, kdo ví?!

Prostě celkově se mi zdá, že se plastiky staly normální, běžnou součástí života, že si třeba dvě kamarádky plánují srazíček a říkají: „Pondělí nemůžu, to mám jógu a pak jdeme s Mildou na večeři, úterý má malej klavír a pak šerm, ve středu jdu na botox (přifouknutí rtů)…,“ a nikoho to nezarazí. Přitom vypadat jako kačer k zaražení určitě je, a třebaže jsem byl poučen, že ta hmota časem mizí, tak nechat si píchat cokoliv do rtů je tedy úlet.

Přečetl jsem si, že vám tam píchnou buď kyselinu hyaluronovou, nebo váš vlastní tuk! No to je paráda! To ten tuk asi někde musí vzít, že? A kde asi? No, nechci to domýšlet. Také jsem právě narazil na novinku – operace hyperhidrózy podpaží. Přátelé, jedná se o odstranění pocení! Tak to už přestávám rozumět úplně všemu – vždyť nechodíme snad do různých fitnessů, činkáren a bušíren, abychom se zapotili?

Všechny tyto aktivity jsou podníceny jediným – touhou zastavit stárnutí a vypadat svěže a mladě, prostě jak to zpíval Karel Gott: „Být stále mlád, to bych si přál, být stááále mlád…“

Stalo se celospolečenskou normou, že je potřeba vypadat mladě, sportovně a neopotřebovaně, takže houfy žen mají přifouknuté kdeco, mají prodloužené vlasy, řasy a nehty a odsáté kdovíco. A třeba i vylámaná žebra… A přitom vůbec nevědí, kdo byl například Heidegger a co napsal… Což vlastně ale ani já také moc nevím, takže to beru zpátky.

Prostě jsem jen chtěl upozornit na to, že není potřeba stále něco upravovat a opravovat, že právě nějaká chyba či nedostatek jsou sexy, jsou zajímavé a není třeba se jich zbavovat.

Nedávno jsem se synem zavítal do zařízení, kde se podobné procedury provádějí. Šli jsme mu odstranit znamínko. Když mě doktor uviděl, tak si mě chvilku prohlížel a potom řekl: „No, vy jste celkem oukej, ale časem se mrkneme na ta převislá víčka a něco s tím uděláme.“

Úplně jsem se vyděsil! U mužů mi plastika přijde mnohonásobně šílenější než u žen. Samozřejmě některé spoluobčany chápu, ale myslím si, že ona to ta příroda má vymyšlené, proč se to a to děje a proč vypadáme tak, jak vypadáme. To jen my lidé se jí neustále vzpouzíme a vymýšlíme krávoviny a různé zlepšováky, jak ji uchlácholit, přelstít a obejít, i když víme, že to nejde.

A tak dokud mi ty pytle pod očima a víka nad očima dovolí byť i jen škvírečkou pozorovat vůkolní svět – nepodlehnu.

PODZIMNÍ
OPTIMISMUS!

Amáme to tady znovu, ten stále se opakující přírodní proces, který nám přinesl – a teď se podržte, tramtadadááá – PODZIM! Naprostá většina lidí se tohoto času děsí, protože se blíží zima, prodlužuje se doba, kdy je tma, vše je ponuré, sychravé, šedivé a sluníčko si jen zřídkakdy prodere cestu hustými mraky.

Přitom právě toto jsou atributy, které mě nesmírně baví. Mám rád podzim stejně jako ostatní roční období, ba co víc – dokáži zdánlivě nepříznivé podmínky přetavit do výhod, takže vžitý výraz „podzimní deprese“ naprosto neuznávám, a naopak razím nové pojmenování „podzimní naděje“, „podzimní obroda“ či „podzimní optimismus“.

Jen si vemte, kolik nádherných svetrů, mikin, roláčků a puloverů skrývají naše šatníky! A to vůbec nemluvím o overalech, vestách nebo kožíškách! Přišla doba, kdy si můžeme hrdě vykračovat v těchto hřejivých doplňcích, je nám teplíčko, a navíc v nich krásně ukryjeme nějaké to kilíčko navíc, břicho, zadek…, zkrátka nějakou tu mršku, která se nám přes léto na těle usídlila a dosud se nám jí nepodařilo zbavit. Muži si navíc vhodným výběrem šatstva mohou výrazně rozšířit ramena!

Pak zde máme dny, kdy prší, případně jen poprchává nebo mží. Prostě je hnusně a nejlepší by bylo nevycházet – nebo ještě lépe, zůstat v posteli. V takových případech jasně radím kavárnu! Nádherně se usadit k čaji či kávě, do nápoje ideálně ještě skrýt nějakého silnějšího brášku – rumíček, griotku, koňáček…, prostě nějaké dochucovadlo – a v klidu počkat, až se nečas opět stane časem. Samozřejmě si při tom listujeme denním tiskem, píšeme básně nebo román, případně diskutujeme se stejně postiženými kolegy.

S počasím je spojená další výhoda – nikomu se nechce trajdat po venku, je-li ošklivo. To zvládají jen ti nejsilnější jedinci. Proto je podzim i obdobím na tmelení rodin, kolektivů a zájmových organizací. Hrají se nejrůznější deskové a společenské hry, lepí se modely lodí a letadýlek, oživují se staré tradice jako „chodí pešek okolo“, „slepá bába“, „krvavé koleno“.

Ti starší se věnují draní peří, stloukají ptačí budky či dopisují kroniky a vůbec – dodělávají se resty, které se za slunečných dní nedařilo plnit. Rovněž se hrají karty (prší, vole, padni, záchod), pexeso, mikádo… Otevírá se prostor pro pamětníky, aby obeznámili své rodinné příslušníky s historií – odkud byl dědeček, kde potkal babičku, po kom máte křivé nohy, chlupatá záda, nechuť k práci nebo sympatie k alkoholu a zahálce.

A v neposlední řadě zde máme krátící se den a prodlužující se noc. To je na podzimu snad to nejlepší! Není nic horšího než vyjít po skvěle stráveném čase s přáteli z intelektuálního klubu na ulici a seznat, že už svítá nebo nedej Bože že už je den! Může se to lehko stát, diskutujete-li například o nejnovějších filosofických tématech.

Já osobně jsem někdy tak zabrán do hovoru, že ztrácím pojem o čase, a třebaže se snažím sebevíc a kontroluji hodinky co čtvrthodiny, několikrát se stalo, že bylo najednou pět ráno – a na ulici plno světla! Odporné léto. To podzim, to je kamarád! Někdy i v sedm ráno je ještě tma.

Ono je totiž psychologicky nesmírně důležité, jde-li se domů za tmy nebo za světla. Za tmy je to samozřejmě tisíckrát lepší a na otázku: „Kdys přišel domů?“ můžete s klidem odpovědět: „Nevim přesně, ale byla ještě tma!“

No není to nádhera? Žádné vytáčky, žádné výmluvy. Pochválen a veleben budiž čas podzimní.

VÍZO

Konec školního roku se nezadržitelně přiblížil. Ten letošní je ovšem jaksi zvláštní.

Koronavirus přinesl mnoho nečekaného, mezi jiným i situaci ze staršího dětského seriálu Skippy, kdy chlapec žijící na velmi odlehlém místě v Austrálii „chodí do školy“ tak, že každé ráno sedí u vysílačky a komunikuje s učitelem prostřednictvím rádiových vln. Jak mi to tenkrát přišlo skvělé a zvláštní a frajerské a romantické!

Vlastně jste se učili, ale přímo při hodině jste si mohli kreslit, cachtat nohy v lavóru, ležet si na zádech, jíst párečky… neskutečné.

A ejhle! Ona je to po pětatřiceti letech realita. Rovněž neskutečné. Vysílačku nahradil internet, ale princip zůstal stejný. Školáci po celé republice zasedli k počítačům. Rodiče najednou poznali, jaké je to martyrium být učitelem, a já osobně se před všemi učiteli hluboce skláním.

Jenže nastává otázka: Jak to bude s vysvědčením?! Ono se to tak totiž nenazývá náhodně! Cítím tam sloveso svědčit, tedy něco, co jsme viděli a u čeho jsme byli. Něco, na co například přísaháte u soudu! Svědectví.

Ovšem zde nastává nová situace. Vysvědčení na základě dojmu. Anebo z toho mála, co děti v druhém pololetí fyzicky odchodily do školy. Nepochybuji o tom, že budou učitelé benevolentní, situace si to žádá.

Za mých školních let jsem z vysvědčení moc strachu neměl. Byl jsem průměrný student, doma se to vědělo, a třebaže bych zlepšením potěšil, počítalo se s klidným středem tabulky. A já kromě prvního pololetí třetího ročníku nezklamal. Tři čtyřky a jedna pětka! Dokonce! Nějak jsem asi tenkrát ztratil koncentraci nebo co… prostě třikrát dostatečný a jednou nedostatečný.

Nejsem si jistý, jak je to dnes, ale když já chodil na střední školu (sportovní gymnázium Nad Štolou), tak byla klasifikace následovná: 1 – výborný, 2 – chvalitebný, 3 – dobrý, 4 – dostatečný, 5 – nedostatečný.

Přemýšlím, jaké vízo bych měl dnes. Pojďme se podívat na moje předměty a prospěch v nich. A sami si potom můžete udělat své a také se náležitě „nacenit“.

Začnu svým nejoblíbenějším předmětem: tělověda – VÝBORNÝ.

Vezmu-li v potaz, jakých složitých pozic jsem schopen docílit při sledování televize, při práci na počítači, při spánku… Jasná jednička!

A jedeme dál, rovněž můj oblíbený předmět: třídění a vynášení odpadků – VÝBORNÝ.

V tomto jsem opravdová jednička, vytřídím beze zbytku vše, sbírám odpadky na ulici, v lese, ve vodě, zkrátka všude!

No a teď to budu brát, jak mě to napadne: vaření – NEKLASIFIKOVÁN.

Ohřívání jídla – DOSTATEČNÝ.

Šoupnu to do trouby a tam se to nějak ohřeje asi.