P. D.

P. S.

V. H.

B. B.

A. B.

K. R.

M. P.

M. E.

Z. H.

P. K.

S. Z.

Z. G.

HODNĚ

ŠTĚSTÍ,

ZDRAVÍ

Petra Dvořáková

Petra Soukupová

Viktorie Hanišová

Bianca Bellová

Anna Bolavá

Kateřina Rudčenková

Markéta Pilátová

Marek Epstein

Zuzana Hubeňáková

Petra Klabouchová

Sára Zeithammerová

Zdeněk Grmolec

HODNĚ

ŠTĚSTÍ,

ZDRAVÍ

HODNĚ ŠTĚSTÍ, ZDRAVÍ

Copyright © Bianca Bellová, Anna Bolavá, Petra Dvořáková, Zdeněk Grmolec, Viktorie Hanišová, Zuzana Hubeňáková, Petra Klabouchová, Markéta Pilátová, Kateřina Rudčenková, Petra Soukupová, Sára Zeithammerová, 2024, „Marek Epstein“ c/o DILIA, 2024

Illustrations © Adéla Ťopková, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-284-0353-9

Obsah

- PETRA DVOŘÁKOVÁ

- PETRA SOUKUPOVÁ

- VIKTORIE HANIŠOVÁ

- BIANCA BELLOVÁ

- ANNA BOLAVÁ

- KATEŘINA RUDČENKOVÁ

- MARKÉTA PILÁTOVÁ

- MAREK EPSTEIN

- ZUZANA HUBEŇÁKOVÁ

- PETRA KLABOUCHOVÁ

- SÁRA ZEITHAMMEROVÁ

- ZDENĚK GRMOLEC

Barevná světýlka za okny

poblikávala ve slavnostním očekávání.

PETRA DVOŘÁKOVÁ

lamaj

3. prosince

Dobrý den, vážená paní nebo pane.

Před dvěma týdny jsem si u Vás objednala luxusní kočičí obojek se stříbrnými kovovými prvky a vzorem rybí kosti, v decentně šedivém odstínu. Součástí objednávky bylo i vygravírování jména mé kočky Micinky. Dnes jsem si zásilku vyzvedla a zjistila, že místo jména Micinka je na přívěsku vyryto jméno Molly. Obojek tedy vracím a prosím o nápravu.

Děkuji a jsem s pozdravem.

J. V.

6. prosince

Vážená paní,

velmi nás pochybení mrzí, s omluvou zasíláme nový obojek se jménem Micinka. Bohužel obojky v šedivém odstínu došly, snad Vám nebude vadit, že je obojek v odstínu béžovém. Jedná se o velmi módní barvu, pro letošní sezonu patří k nejžádanějším vůbec.

Věříme, že Vaší Molly bude slušet.

S přátelským pozdravem

Felix K.

8. prosince

Vážený pane Felixi K.!

Vy si snad ze mě děláte legraci! Tak zaprvé – moje kočka se jmenuje Micinka. Na doručeném obojku je sice její jméno už uvedeno správně, ale Vy jste je zcela zjevně neudržel v hlavě ani na oněch pár minut, než jste mi napsal několik řádků. Zadruhé – a to je mnohem vážnější – moje kočka nemůže v žádném případě nosit béžový obojek! Abych Vám to přiblížila, jedná se o britskou krátkosrstou kočku. A pokud nejste nějaký kočičí ignorant, což doufám, že při tom, v jakém oboru pracujete, nejste, měl byste vědět, že má téměř tmavěmodrou srst. Samozřejmě jsou i jiné odstíny tohoto plemene, ale v objednacím formuláři jsem její barvu jasně uvedla. Doslova jsem napsala: V umělém světle její srst chytá zásadně studené kovově modré odstíny. Umíte si představit, jak špatně bude působit kombinace modré a béžové? Abych byla upřímná – dost mě rozčiluje, že se mi tu odvoláváte na kočičí módní trendy. Upřednostňuji raději osvědčenou klasiku. Navíc se hodlám s Micinkou vydat na prestižní výstavu a nechci nic ponechat náhodě. Buďte tedy tak laskav, zašlete mi obojek znovu, ovšem v odstínu tmavě modrém, který, jak uvádíte na Vašich webových stránkách, je stále k dispozici. Předpokládám, že náklady spojené s dopravou půjdou za Vámi.

Julie Vel.

11. prosince

Vážená paní Julie Vel.,

dnes jsme odeslali dopravní službou obojek tmavěmodré barvy pro Vaši Micinku. Snad bude tedy nyní vše v pořádku a Vaše kočička si obojek užije a třeba i ten přispěje k její výhře v soutěži. Předpokládám, že Vy i Vaše kočička budete spokojené. Jen – a nezlobte se, že jsem tak upřímný – mě celkem mrzí Vaše nařčení, že bych snad mohl být kočičí ignorant. Copak si myslíte, že by člověk, kterému jsou kočky lhostejné, vybudoval takový kočičí obchod? A dokonce na něm za pár let zbohatl? Myslíte, milá Julie, snad nevadí, že Vás tak oslovuji, ale přece jen naše komunikace přešla do osobnějšího tónu, tak snad se neurazíte; že bych si mohl jen tak pořídit kočku bengálskou? Vždyť to je nejdražší plemeno na světě. Nevím, jestli si umíte představit, jak taková bengálská kočka vypadá, je to exotický tvor. Srst má posetou rozetovými znaky a geny sdílí s asijskou leopardí kočkou. A ještě i mezi nimi jsou vzácnější a méně vzácné typy. Ta moje má stříbřitě skvrnité odstíny, v encyklopediích byste se dočetla, že patří k naprosté špičce. Ale to není zdaleka všechno – měla byste vědět, že taková kočka bengálská je v podstatě malý tygr, myslím tím, že je to opravdu dravá šelma, a podle toho se s ní musí zacházet. Potřebuje prostor a taky miluje vodu a šplhání. Jistě tedy chápete, že pokud chcete žít v jedné domácnosti s kočkou bengálskou, vyžaduje to obrovské osobní nasazení a o nějakém ignorantství nemůže být ani řeč.

To jenom na okraj. Potvrďte mi prosím, až obojek dorazí, a pokud pošlete obrázek Micinky nebo nám na sociální sítě vložíte osobní doporučení, budeme

rádi.

Zdraví Vás Felix

12. prosince

Milý Felixi,

oslovuji Vás stejně jako Vy mě, určitě komunikace mezi námi bude takto snazší. Dopravní společnost obojek ještě nepřivezla, co ale také čekat, do Vánoc chybí sotva dva týdny a začíná se zpožďovat všechno. Než tedy dorazí, napíšu Vám pár slov. Tak předně jsem se Vás nechtěla vůbec dotknout, obvykle lidi jen tak jednoduše nesoudím, ale to víte. V dnešní době můžete na internetu narazit na podvodníka kdekoliv, všude čtete, jak se to tam jimi jen hemží. Co se týče koček bengálských, určitě vyžadují obrovskou péči, ale věřte mi, že i modrá britka si žádá svoje. Sice se teď v dospělosti celkem zklidnila, ale kdybyste viděl, jak dokázala ještě donedávna vyvádět! Sedačku máme dodnes rozškrábanou až hrůza. A těch hrníčků, které se rozbily, když nečekaně vyskočila do police, stačilo jen máchnout ocasem a porcelán letěl dolů. Přišla jsem takhle o míšeňský hrníček po mamince, byla to moje jediná památka na ni. Bylo mi to tak líto, že jsem s Micinou tři dny nepromluvila. A když říkám nepromluvila, myslím tím, že jsem jí neřekla ani slovo. Víte, pro ni je tohle ten nejhorší trest. Ostatním kočkám by to bylo celkem jedno, dá se říct, že jim je lhostejné, co si člověk povídá, ale Micinka je v tomhle jiná. Ona slova naprosto zbožňuje. Občas, zvlášť za takových večerů, jako bývají tyhle, kdy už se brzy stmívá, za okny mrzne a sem tam se ve vzduchu začnou rojit sněhové vločky, sedne si ke mně na sedačku, položí mi hlavu do klína, obě si užíváme klidu. Poslouchám, jak přede, to trvá obvykle půl hodinky až hodinku. A potom, když má náladu, začne mi leccos vyprávět. Třeba zajímavý příběh ze svého života nebo ze života jejích kočičích přátel. A to mi věřte, tyhle chvíle jsou ty nejkrásnější, které člověk s Micinkou zažije.

Ale probůh, teď vidím, že jsem se nevhodně rozepsala a vedu tu takové sáhodlouhé rozpravy cizímu člověku, kterého vůbec neznám. A bůh ví, jestli ho to může zajímat.

Tak snad mi to, pane Felixi, odpustíte, přeji Vám klidný večer a napište mi prosím, jak se Vaše bengálská kočka jmenuje. Když přiložíte i fotografii, budu ráda.

13. prosince ráno

Milá Julie,

kolem půl sedmé jsem přišel do práce a našel jsem Váš e-mail. Musím přiznat, že mě potěšil, jako by v celém tom předvánočním shonu člověka něco milého pohladilo po duši. Je tedy ale na místě, abych Vám o sobě napsal něco víc. Možná to stihnu, než se tu zase rozjedou všechny ty celodenní zmatky. To víte, firmy, jako je ta moje, si předvánočního klidu neužijí. Mí zaměstnanci celý den balí a škatulkují nejrůznější zboží, jak jste si možná všimla, prodáváme nejen stylové obojky, ale také vodítka, kšíry, zimní oblečky pro kočky, a – vím, že to nemáte ráda – ale snažíme se jít s módou. Naši zákazníci jsou totiž vybíraví a neodpustili by nám, kdybychom se neřídili aktuálními trendy. Celé dny tedy teď sedím v kanceláři a pomáhám odbavovat zakázky. To víte, doba je zlá, dobrého brigádníka neseženete, vždyť i ten omyl se jménem Micinky způsobil brigádník. Byl to takový kluk, ušatý čahoun, nejdřív vypadal do všeho nadšený, ale řeknu Vám, to byl takový zmatkař, že ho musel vedoucí sekce obojků včera na hodinu propustit. Co se týče mé kočky, musím to upřesnit – je to kocour, říkám mu Bert. Samozřejmě to není jeho oficiální jméno, v papírech má uvedeno Adalbert Guchi Semper. Kdo by se ale namáhal s takovým složitým jménem. Jen jsem se na něj tenkrát podíval, bylo mi jasné, že to bude Bert. I když uznávám, že to jméno v sobě nenese nic ze vznešenosti jeho původu. Co ale na tom záleží, v životě jsou přece důležitější věci, než je kočičí jméno. Třeba to, jestli má člověk někoho blízkého, třeba jen někoho, s kým si na Štědrý večer rozkrojí jablko a najde v něm hvězdu, a řekne si, že bude napřesrok zase zdravý.

Vidíte, Julie, taky se umím rozepsat, ani mě do toho nikdo nemusí popohánět. A to celý život slýchávám, že jsem skoupý na slovo.

Ještě jedna věc, než skončím, by mě ale zajímala – když píšete, že Vám Vaše Micinka vypráví příběhy, náramně by mě zajímalo, jak takové kočičí vyprávění vypadá. Máte totiž pravdu, že slova kočky zajímají jen pramálo. Alespoň Bert ignoruje prakticky všechno, co říkám. A z příkazů nebo zákazů má dokonce legraci. Někdy, když se rozčílím, že zase něco roztrhal, nebo vyškrábal písek ze svého záchodku na podlahu, skrčí se u botníku, kouká na mě a já bych přísahal, že se mi směje pod vousy. Tak kdybyste mi o tom kočičím vyprávění napsala něco víc, určitě mě to potěší.

Váš Felix

P. S.: Ověřoval jsem na dopravní službě – balíček s obojkem je ještě prý u nich v depu, ale co nevidět jej určitě doručí.

14. prosince odpoledne

Milý Felixi,

tak jsem si myslela, že balíček s obojkem je právě za dveřmi, volali z dopravní služby, že mi vezou zásilku. Když jsem ji ale uviděla, bylo mi jasné, že je v ní jedna z těch kýčovitých vypasených sošek Buddhy, které mi posílá kamarádka z Tuniska. Víte, bývaly jsme nejlepší kamarádky, jenže ona se pak vdala, našla si jakéhosi diplomata a zmizela z mého života. Vzpomene si na mě jednou do roka, před Vánoci, a vždycky pošle tohohle břicháče. Jednou ve zlaté barvě, podruhé ve stříbrné, potřetí v pískovém odstínu. Víte, kolikrát jsem si přála, aby aspoň jednu z těch sošek Micinka svým ocasem sprovodila ze světa, když už já nemám sílu dárek od kamarádky jen tak vyhodit do smetí? Jenže jak víte, odnese to spíš míšeňský porcelán než naditý Buddha. Když už jsme u Micinky, ptal jste se, jak je to s jejími příběhy a vyprávěním. Doufám ale, že když Vám to už takhle tady prozradím, docela neznámému člověku, neodvděčíte se mi tím, že budete pochybovat o tom, že moje kočka umí docela dobře mluvit nebo neohrnete nos nad jejími příběhy. Přiznávám, že by je zkušený posluchač mohl považovat za trochu kýčovité a laciné, ale na můj vkus je ta kočka pořád velice dobrá vypravěčka. Zvlášť v dnešní době, kdy už pořádný příběh ani neslyšíte. Lidé si sdělují jen samé hlouposti, místo aby mluvili o důležitých věcech. Vždyť kolik nesmyslů a zbytečných slov najdete třeba na internetu, na sociálních sítích. Věřte mi, že mi z toho běhá mráz po zádech. To si raději sednu s Micinkou na klíně a poslouchám její vyprávění. Ale abych to neprodlužovala, zkusím Vám tu přeříkat jeden příběh, který mi vyprávěla poměrně nedávno. Byl o rezavé kočičce, vlastně to ještě bylo docela maličké kotě. Jeho srst prý byla tak oranžovozlatá, až zářila jako pouštní písek na daleké Sahaře. Tahle kočka měla na první pohled docela štěstí, dostala se totiž k bohatému páníčkovi, který jí dal jméno Lamaj. To je ale vznešené jméno, co? Dům, ve kterém Lamaj bydlela, byl fantasticky vybavený. Měl hned osm ložnic, tři koupelny a velikou vstupní halu s obrovským krbem. Všude po stěnách byly nejrůznější obrazy, ale ne nějaké malůvky od místních umělců, ale opravdová mistrovská díla. Vlastně to ani nebyly originály, ty byly uložené nahoře v jednom ze sejfů, které dům ukrýval. Na stěnách visely jejich kopie, na první i druhý pohled od originálu nerozeznatelné. Do domu chodili různí lidé, podle všeho to byli velcí boháči. Pokaždé se postavili k obrazu, dlouze na něj zírali a pak vypouštěli z úst věty jako: „Ó, jaká krása, surrealismus v člověku vždycky probudí něco temného!“ nebo „To je skutečně pravý Mattise, to se pozná.“ Už podle toho, co tu říkám, by si jeden myslel, že se Lamaj ocitla v ráji. A skutečně, nejdřív to tak vypadalo – věřte mi, že ty granulky, které dostávala, by svou chutí i složením předčily nejlepší hovězí svíčkovou. A představte si, že Lamajin kočičí záchodek byl pozlacený, aby jí prý ladil k srsti. Stelivo, do kterého chodila dělat potřebu, prý bylo tak jemné, že jí česalo kožíšek. Takhle pěkně si Lamaj žila, dokud byla kotětem. Její páníček byl sice takový trochu podivín, to viděla od začátku, ale nikdy by ji nenapadlo, že se dočká něčeho takového. Jen co se Lamaj vyklubala z kotěte do trochu větší kočky, jejímu páníčkovi jako by se na ní přestalo něco líbit. Nejdřív to poznala podle toho, že už se s ní tolik nemazlil. Dokonce když si k němu jednou večer přišla sednout na pohovku, vztekle ji shodil dolů. Později jí prý zapomněl dolévat vodu a přisypávat krmení. Lamaj začala mít hlad. Den co den stávala před zrcadlem a zkoumala, co že se na ní páníčkovi přestalo líbit. Pravda, srst trošičku zešedla a nevypadala tak zdravě, jako když dostávala přísun nejlepších granulí, ale nic tak strašného to zase nebylo. Jenže páníčkův odpor jako by den za dnem rostl. Jíst kočka nedostávala prakticky nikdy, a když se náhodou páníčkovi nevhodně připletla do cesty, nedělal si žádné skrupule a nakopl ji. Jednou u toho narazila hlavou o stěnu a zranila si oko.

Asi si teď říkáte, co si to ta moje Micina vymýšlí za hrůzostrašné příběhy, ale nedivte se, ne každá kočka se má na světě dobře. Možná že je dokonce víc těch, co se trápí. Co se toulají po světě, od domu k domu, živí se odpadky okolo popelnic a jejich vyhlídky jsou dočista bídné. A přesně takový osud potkal i Lamaj. Stalo se to poté, kdy nedostala najíst skoro týden. Byla tak zesláblá a vyhublá, že se sotva držela na nohou. Jenže byla ještě mladá a věděla, že nechce zemřít, a tak se rozhodla k odvážnému kroku. Když večer páníček zapadl do jedné ze svých ložnic, potajmu se vkradla do kuchyně. Věděla, že po každé večeři zůstávají na stole zbytky, které ráno uklidí hospodyně. Lamaj měla štěstí. Ten večer ležel na stole mezi několika jinými pochoutkami i talíř s téměř nedojezeným daňčím steakem. Lamaj měla takový hlad, že když ucítila vůni masa, ztratila ostražitost, vyskočila na stůl a začala hodovat přímo tam. Úplně zapomněla, že páníček se může kdykoliv vrátit. Kolem jedenácté si chodíval dávat několik skleniček ostrého pití, jinak by vůbec nemohl spát. A právě tehdy se to stalo. Když uviděl Lamaj na stole, vrhl se po ní. Stihla sice ještě uskočit, ale už se jí úplně nepodařilo uhnout lahvi od prosecca, kterou po ní pán mrštil. Zasáhl ji do přední tlapky. To by se ještě dalo. Lamaj pořád zvládla běhat, udělala několik skoků ke dveřím, ke svému kočičímu vchodu se už ale nedostala. Páníček ji chytil za její rezavý kožich a mrštil s ní ven, na ulici. K Lamajině smůle právě doprostřed silnice. A jak si asi umíte představit, byla to rušná silnice, a než se Lamaj vzpamatovala, srazilo ji auto. A víte, co v té chvíli udělal její páníček? Jen mávl rukou, zachechtal se a řekl: „Dobře ti tak, prašivino.“ A úplně klidně se vrátil do domu. Možná si říkáte, že takové smůly je na jednu kočku trochu moc. A máte pravdu. Naštěstí řidič, co Lamaj srazil, byl milovníkem koček, a tak ji tam nenechal. Naložil ji do auta, odvezl na veterinu a nechal ošetřit. Všechnu péči a léky nakonec zaplatil. I drahou operaci. Jeden by si řekl, že to vzalo šťastný konec, ale tak veselé to zase nebylo. Od toho neštěstí se totiž Lamaj nemohla postavit na nohy. Měla přeraženou páteř a ani ta operace už nepomohla. A i když se dostala do slušného útulku a nic jí tam nechybělo, její život za moc nestál. Dalo by se říct, že jen tak ze dne na den přežívala. Neměla si s kým popovídat, uzavřela se do sebe a nic dobrého už od lidí nečekala.

Věřte mi, Felixi, že když mi Micina ten příběh vyprávěla, i jí u toho tekly veliké kočičí slzy. Samozřejmě má i pár veselých příhod, ale ty tady teď nebudu sepisovat, bylo by to na román, a bůhví jestli to někoho může zajímat.

Tak se prosím mějte hezky a možná kdybyste poslal nějakou korunu na kočičí útulky, když jste tak bohatý člověk, udělalo by to Lamaj určitě radost.

Vaše Julie

20. prosince

Drahá Julie,

promiňte, že jsem se odmlčel, nevyšetřil jsem ani pár minut, abych Vám pořádně odpověděl. Teprve teď, kdy dopravní společnosti přestaly přebírat zásilky s doručením do Vánoc, je trochu volněji a mám chvíli času, abych napsal pár slov. Tak předně mi je Lamaj nesmírně líto. Okamžitě, když jsem si přečetl její příběh, jsem odeslal elektronickou cestou vysokou částku na několik kočičích útulků u nás ve městě. A taky jsem si dal předsevzetí, že se budu více věnovat Bertovi. Ono i když si myslíte, že se má Vaše kočka skvěle, nikdy si nemůžete být úplně jistá. Mimochodem, stále jste mi nepotvrdila, zda k Vám dorazil obojek. A vůbec – abychom si nepsali jen o smutných věcech – jak obvykle slavíte Vánoce? Zdobíte stromeček sama, nebo snad s manželem? A co děti? Máte vůbec děti? Napadá mě, že už jsme si řekli tolik důvěrných informací, a nevíme o sobě to základní. Snad to neberete jako nevhodné vyzvídání…

Pokud budete mít chuť, napište, budu se těšit.

Felix

23. prosince

Dobrý den, Felixi,

je pátek odpoledne a obojek tu stále není! Nezlobte se, ale nemám vůbec chuť si dopisovat. Obojek od Vás měl být hlavním vánočním dárkem pro Micinku, a teď, kromě pár lepších pamlsků, nemám nic. Místo toho, abych si důkladně ověřila, že jste obojek skutečně odeslal, si tady s Vámi vypisuji, a Micinka nakonec přijde zkrátka. Jistě pochopíte, že mě přešla chuť sdělovat si cokoliv osobního. Možná vůbec žádný pořádný obchod nemáte. Možná jste jen překupník laciných obojků odkudsi z Asie, máte je doma naskládané v garáži a pytlíkujete to, jak jen se to dá. Na internetu to načančáte, aby to vypadalo jako luxusní obchod, ale skutek utek. Věřte mi, že kdybych mohla, tak si pro ten obojek přijdu osobně, ovšem to by Váš obchod nesměl sídlit na druhém konci republiky. Jste pro mě, Felixi, velkým zklamáním. A pokud se takhle chováte i k Bertovi, tak ho doopravdy lituji.

S pozdravem Julie V.

24. prosince ráno

Milá Julie, už od včerejšího odpoledne naháním dispečink dopravce, a teprve teď jsem se na něj dovolal. Bohužel Vaši zásilku nemohou dohledat. Na Vánoce údajně nabírají brigádníky a některé balíčky se prý poztrácejí – buď je brigádníci doručí chybně, nebo je dokonce rozkradou. Moc mě to mrzí, ještě to ale prosím nevzdávejte, třeba se mi podaří zjednat nápravu a Vaše Micina bude mít obojek pod vánočním stromkem.

Felix

24. prosince podvečer

„Já vím, Berte, že jsi na mě naštvaný, ale pochop, tady jde o dobré jméno našeho obchodu. A kdybych tě nechal doma, zase zruinuješ půl domácnosti. A navíc – měl bys být s Micinou trochu kolegiální. Mám dojem, že by tu výstavu měla vyhrát. Její panička si to moc přeje,“ domlouval Felix kocourovi.

lamaj

Table of Contents

PETRA DVOŘÁKOVÁ