Mráz

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Bernard Minier

Mráz – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © XO Éditions 2011. All rights reserved

Translation © Jiří Žák, 2015

© NAKLADATELSTVÍ XYZ, 2024
E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2024

ISBN tištěné verze 978-80-7683-668-6

ISBN e-knihy 978-80-7683-705-8 (1. zveřejnění, 2024) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-7683-706-5 (1. zveřejnění, 2024) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7683-707-2 (1. zveřejnění, 2024) (mobi)

Památce mého otce.

Mé ženě, dceři a synovi.

Jeanu-Pierrovi Schamberovi

a Dominique Matos Venturové,

kteří změnili všechno.

Od:

DIANA BERGOVÁ

ŽENEVA

Komu:

Dr. WARGNIER

WARGNIERŮV PSYCHIATRICKÝ ÚSTAV

SAINT-MARTIN-DE-COMMINGES

Životopis Diany Bergové

Psycholožka

Specialistka na právní psychologii

Datum narození: 16. července 1976

Státní příslušnost: švýcarská

VZDĚLÁNÍ:

2002: Promoce na Fakultě klinické psychologie Ženevské univerzity. Téma diplomové práce: Úspornost pudového, nekrofilního a sadistického chování u sériových vrahů.

1999: Doktorát z psychologie na Ženevské univerzitě. Téma diplomové práce: Některé aspekty úzkostných stavů u dětí ve věku 8–12 let.

1995: Maturitní zkouška z klasických předmětů a latiny

1994: First Certificate of English

PRACOVNÍ ZKUŠENOSTI:

2003: Soukromá ordinace psychoterapie a právní psychologie, Ženeva

2001: Asistentka P. Spitznera na Fakultě psychologie a vědeckého vzdělávání, Ženevská univerzita

1999–2001: Psycholog-stážista na Univerzitním institutu soudního lékařství, Ženeva

Psycholog stážista ve věznici Champ-Dollon

ČLENSTVÍ V ODBORNÝCH SPOLEČNOSTECH:

Mezinárodní akademie práva a duševního zdraví (IALMH)

Ženevská asociace psychologů a psychoterapeutů (AGPP)

Federace švýcarských psychologů (FSP)

Švýcarská společnost právní psychologie (SSPL)

ZÁJMY:

Klasická hudba (deset let studia houslí), jazz, četba

Sporty: plavání, pěší turistika, potápění, speleologie, seskoky padákem

PROLOG

Dgdgdgdgdgd – taktaktak – ddgdgdgdgdg – taktaktak.

Pokaždé když lanovka přejela přes stožár, ozval se příšerný hluk a drkotání koleček rozhoupalo kabinu. Zvuky lanové konstrukce umocňovalo vytí všudypřítomného větru, připomínající zoufalý dětský nářek, a hlasitý hovor cestujících v lanovce, kteří na sebe křičeli, aby přehlušili všechen ten rachot. Bylo jich pět, včetně Huysmanse.

Dgdgdgdgdgd – taktaktak – ddgdgdgdgdg – taktaktak.

„Kurva! V tomhle počasí tam nahoru jezdím fakt nerad,“ řekl jeden z nich.

Huysmans mlčky čekal na chvíli, až se jim otevře pohled na jezero ležící tisíc metrů pod nimi. Poryvy větru hnaly sníh a cloumaly kabinou. Lana byla divně prověšená a opisovala dvojitou křivku, líně se propadající do okolní šedi.

Najednou se mraky rozhrnuly a objevilo se jezero. Na okamžik vypadalo jako obyčejná kaluž vody vklíněná mezi skalnaté vrcholky a cáry mraků, které se nahoře na hřebenech trhají.

„Co je tohle za příšerný počasí?“ zeptal se druhý. „Celý týden strávíme zablokovaní v těch zkurvených horách.“

Hydroelektrárna Arruns: změť sálů a chodeb vyhloubených sedmdesát metrů pod zemí ve výšce dva tisíce metrů nad mořem. Nejdelší chodba měří jedenáct kilometrů. Svádí vodu z horního jezera do potrubí o průměru metr a půl, které spadá strmě dolů a přivádí vodu k žíznivým turbínám agregátů vyrábějících elektřinu v údolí. K podzemní strojovně se lze dostat jen šachtou, jejíž vchod se nachází skoro na vrcholu hory. Nákladním výtahem obsluha sjede do hlavní chodby, odkud ji na určená místa rozvezou dvousedadlové traktůrky. Cesta trvá hodinu a vede osm kilometrů dlouhou temnou chodbou.

Nahoru se člověk může dostat ještě helikoptérou, ale ta se používá jen v naléhavých případech. Přistávací plocha se nachází vedle horního jezera a je přístupná pouze za dobrého počasí.

„Joachim má pravdu,“ potvrdí najednou nejstarší z nich. „V takovém počasí helikoptéra nepřistane.“

Všichni vědí, co tím chce říct. V případě otevření stavidel zaplaví tisíce kubických metrů vody z horního jezera chodby, do nichž se za několik minut chystají vstoupit. Kdyby došlo k neštěstí, trvalo by jim dvě hodiny, než by chodby znovu vyprázdnili, další hodinu, než by se dostali k přístupové šachtě, patnáct minut, než by je výtah vyvezl ven, deset minut by jim trval sestup lanovkou do centrální části hydroelektrárny a dalších třicet minut, než by se dostali do Saint-Martin-de-Comminges – ovšem za předpokladu, že by cesta nebyla uzavřená.

Kdyby někdo nehodu přežil, nedostal by se do nemocnice dřív než za čtyři hodiny. A hydroelektrárna stárla… Do provozu byla uvedena už v roce 1929. Každou zimu, než roztál sníh, trávili nahoře čtyři týdny úplně izolovaní od světa. Prováděli zde běžný servis a udržovali v chodu staré stroje. Šlo o obtížnou a nebezpečnou práci.

Huysmans sledoval pohledem orla, který se sto metrů nad kabinou lanovky nechal nadnášet větrem.

Mlčky.

Pak stočil pohled k závratné ledové hlubině ležící pod nimi.

Tři obrovské roury se nořily do propasti a ztrácely se v reliéfu hor. Údolí už dávno nebylo vidět. Poslední sloup stál o tři sta metrů níž, v místě, kde hora tvořila jakousi opěrnou zeď. Jeho obrysy se osaměle rýsovaly v mlze. Kabina teď stoupala vzhůru, přímo k přístupové šachtě. Kdyby se lano přetrhlo, následoval by desítky metrů dlouhý pád, než by se kabina na skalnaté stěně roztříštila jako ořech. Teď se houpala ve větru jako košík v rukou obra.

„Mimochodem, co proviant? Co nám připravili tentokrát?“

„Každopádně žádnou biostravu!“

Huysmans se jako jediný nesmál. Očima sledoval žlutý minibus, jedoucí po silnici směrem k centrále. Takovým jezdil ředitel. Pak se mu minibus vytratil ze zorného pole. Pohltily ho mraky, jako dostavník přepadený indiány.

Pokaždé když stoupali nahoru, měl pocit, že nachází smysl života. Ale nedokázal by říct, o jaký smysl se jedná.

Obrátil pohled k vrcholu.

Konečná stanice lanovky, kterou tvořila kovová konstrukce zasazená do betonového vstupu do šachty, se blížila. Jakmile se kabina zastaví, muži se po můstcích a schodištích vydají k betonovému vchodu.

Vítr divoce skučel. Venku muselo být určitě méně než deset stupňů.

Huysmans přimhouřil oči.

Ve tvaru kovové konstrukce bylo něco neobvyklého.

Něco jakoby navíc…

Něco jako stín mezi příčnými nosníky a trámy zametanými vichřicí.

Orel, pomyslel si. Mezi kabely a kladkami se zachytil orel.

Ne, to je absurdní. Ale přesto to tak bylo: Vypadalo to jako obrovský pták se složenými křídly. Možná sup uvězněný v konstrukci mezi mřížemi a příčkami.

„Podívejte se támhle!“

Joachimův hlas. I on už si všimnul něčeho neobvyklého. Všichni se otočili ke konstrukci.

„Panebože, co to je?“

Každopádně to není pták, pomyslel si Huysmans. Cítil, jak v něm začínají narůstat obavy. Ve vzduchu nad konstrukcí, kabely a kladkami něco viselo. Podobalo se to obrovitému motýlu, tmavému a hrozivému, jenž se odrážel od bílého pozadí sněhu a nebe.

„Do prdele! Co to je?“

Kabina zpomalila. Přijížděli nahoru. Ta věc rostla.

„Panebože!“

Nebyl to motýl ani pták.

Kabina se zastavila a dveře se automaticky otevřely.

Do tváří mužů udeřil ledový vítr a sněhové vločky, ale nikdo nevystoupil. Všichni zůstali v kabině a hleděli na to dílo šílenství a smrti. Věděli, že na ten pohled nikdy nezapomenou.

Kolem konstrukce vyl vítr. Huysmans už neslyšel dětský nářek, ale příšerný bolestný řev mísící se se skučením větru. Všichni ustoupili o krok dozadu.

Jako řítící se vlak jimi projela vlna strachu. Huysmans se vrhl po sluchátkách vysílačky a nasadil si je na hlavu.

„CENTRÁLO? TADY HUYSMANS! ZAVOLEJTE POLICII! RYCHLE! AŤ SEBOU HODÍ! JE TADY MRTVOLA! DÍLO NĚJAKÉHO ŠÍLENCE!“

I.

MUŽ, KTERÝ
MILOVAL KONĚ

1.

PYRENEJE. DIANA BERGOVÁ JE SPATŘILA HNED, jakmile přejela kopec.

Bílá bariéra se táhla po celém obzoru. Vlny kopců se o ni rozbíjely. Dravci opisovali na nebi kruhy.

Devět hodin ráno, 10. prosince.

Pokud má věřit automapě, musí sjet na příštím výjezdu a zamířit na jih, směrem ke Španělsku. Ve staré Lancii neměla ani GPS navigaci, ani palubní počítač. Nad dálnicí spatřila ukazatel: VÝJEZD ČÍSLO 17, MONTRÉJEAU/ŠPANĚLSKO, 1000 M.

Noc strávila v Toulouse v miniaturním pokoji laciného hotelu s umakartovou koupelnou a wi-fi. V noci ji probudil nějaký jekot. S bušícím srdcem se posadila na posteli a poslouchala. Ale v hotelu vládlo naprosté ticho, a tak si zpočátku myslela, že se jí to jen zdálo. Vzápětí se však jekot ozval znovu. Sevřel se jí žaludek, než pochopila, že se pod oknem mrouskají kočky. Těžko se jí potom usínalo. Předešlý večer ještě trávila v Ženevě a zapíjela odjezd s kolegy a přáteli. Pak nemohla dlouho usnout, prohlížela si zařízení pokoje na fakultě a přemýšlela o tom, kde asi bude spát příště.

Když na hotelovém parkovišti odemykala auto, pozorovala, jak na karoserii taje sníh, a náhle si uvědomila, že za sebou zanechala své mládí. Věděla, že za týden nebo za dva na svůj předchozí život zapomene. A že se za pár měsíců úplně změní. Tam, kde se chystala strávit následujících dvanáct měsíců, to ani jinak být nemohlo. „Zůstaň sama sebou,“ radil jí otec. Když vyjela z parkoviště a zamířila na ucpanou dálnici, přemýšlela, jestli ty změny budou pozitivní. Kdosi řekl, že některé změny připomínají amputaci. Doufala, že to v jejím případě platit nebude.

Nepřestávala však myslet na ústav.

A na jeho pacienty.

Celý předešlý den ji pronásledovala jedna myšlenka: Neměla bych tam jezdit. Ještě na to nejsem připravená. Ačkoliv mám vzdělání a kvalifikaci, vůbec nevím, co mě tam čeká. Ti lidé ve mně budou číst jako v otevřené knize.

Myslela na ně jako na lidi, na muže, a ne jako… na zrůdy.

A přesto to byly zrůdy. Opravdová monstra. Bytosti naprosto se lišící od ní, od jejích rodičů, od všech, které znala, i od prostředí, v němž je největší šelmou kočka.

Tygři…

Přesně tak si je představovala: nepředvídatelné, nebezpečné a schopné spáchat jakoukoliv krutost. Tygři zavření v horách…

U mýtného stanoviště si uvědomila, že se zamyslela natolik, že úplně zapomněla, kam založila lístek. Muž v pokladně na ni přísně hleděl, zatímco horečně prohledávala přihrádku u spolujezdce a kabelku. Přitom to nijak nespěchalo. Na dohled nebylo žádné další auto.

Na kruhovém objezdu zamířila směrem ke Španělsku a do hor. Krajina se po několika kilometrech náhle proměnila. Vynořilo se před ní podhůří Pyrenejí a silnici rámoval hustý les, za nímž Diana tušila blízkost hor. Změnilo se i počasí. Začalo hustěji sněžit.

Za zatáčkou se vynořila bílá pláň lemovaná řekou a lesem. Na vrcholu jednoho z kopců spatřila gotickou katedrálu, dominantu  městečka. Stěrače hbitě kmitaly po předním skle a krajina se za nimi začínala podobat starému leptu.

„Pyreneje nejsou Švýcarsko,“ varoval ji Spitzner.

Na krajnici vyrostly sněhové bariéry.

SKRZ PADAJÍCÍ VLOČKY Diana rozeznala záblesky majáčků ještě dřív, než spatřila na silnici zátarasy. Sněžilo čím dál hustěji. Policisté se brodili sněhem a mávali červenými světly. Diana si všimla, že jsou ozbrojeni. Ve špinavém sněhu pod vysokými smrky stála četnická dodávka a dva motocykly. Stáhla okénko a vločky prachového sněhu jí okamžitě umáčely sedadlo.

„Prosím doklady, slečno.“

Naklonila se pro ně do přihrádky. Vnímala zvuky vysílaček, do nichž se mísil rytmus pohybujících se stěračů a bafání výfuku jejího auta. Na obličeji se jí usadila ledová vlhkost.

„Jste novinářka?“

„Psycholožka. Jedu do Wargnierova ústavu.“

Policista se otevřeným okénkem naklonil dovnitř a zblízka si ji prohlížel. Byl to vysoký blonďák, měřící odhadem tak sto devadesát centimetrů. Mezi praskáním vysílaček zaslechla Diana z lesa hučet řeku.

„Co pohledáváte tady? Švýcarsko je dost daleko.“

„Ústav je psychiatrická léčebna a já jsem psycholožka, uvědomujete si tu souvislost?“

Vrátil jí doklady.

„Dobře. Pokračujte.“

Rozjela se a přitom přemýšlela, jestli francouzská policie kontroluje řidiče vždycky tímto způsobem, nebo jestli se něco stalo. Silnice se stáčela do zatáček a kopírovala meandry řeky tekoucí mezi stromy. Potom les zmizel a objevila se planina široká nejmíň pět kilometrů. Dlouhou rovnou silnici lemovaly opuštěné kempy, jejichž vlajky smutně pleskaly ve větru, benzinové pumpy, krásné domy podobající se alpským chatám a reklamní panely vychvalující blízká lyžařská střediska.

V SAINT-MARTIN-DE-COMMINGES ŽIJE 20 863 STÁLÝCH OBYVATEL, pokud se ovšem dá spolehnout na barevný billboard u cesty. Vrcholky hor nad městem se halily do šedivých mračen. V záblescích reflektorů se mezi cáry mraků objevil občas horský hřeben nebo sedlo, jakoby namalované štětcem. Na prvním kruhovém objezdu zabočila Diana do centra města a pokračovala úzkou uličkou doprava za vysoký dům, na němž svítila neonová reklama Sport & příroda. Po ulicích se pohybovalo jen málo lidí, zato tam parkovala spousta aut. „Pro mladou ženu to moc veselé místo není,“ vzpomněla si na Spitznerova slova, když projížděla opuštěnými ulicemi. Rytmický pohyb stěračů ji uklidňoval. Ulice začínala stoupat. Na okamžik zahlédla dole pod svahem střechy nahuštěné jednu na druhou. Na ulici se sníh proměnil v černou břečku pleskající o spodek auta. „Jsi si jistá, že tam chceš jet, Diano? Vůbec se to nepodobá Champ-Dollon.“ Champ-Dollon, tak se jmenovalo švýcarské vězení, v němž měla po ukončení studia na psychologické fakultě na starosti sexuální delikventy. Potkala tam sériové násilníky a pedofily a seznámila se s případy sexuálního násilí v rodině, což bylo jen eufemistické a administrativní označení pro incest. Jako asistentka se rovněž podílela na expertizách ověřujících věrohodnost nezletilých osob, které tvrdily, že se staly obětmi sexuálního násilí. S hrůzou zjistila, kolik takových případů závisí na ideologickém a morálním přesvědčení odborníků, jimž často chybí objektivita.

„O Wargnierově ústavu se povídá spousta podivných věcí,“ varoval ji Spitzner.

„Mluvila jsem s doktorem Wargnierem telefonicky. Udělal na mě dobrý dojem.“

„Wargnier je velmi dobrý,“ připustil Spitzner.

Diana však věděla, že na ni nečeká Wargnier, ale doktor Xavier, jenž ho ve vedení ústavu mezitím vystřídal. Ten pocházel z Québecu a předtím pracoval v Pinelově ústavu v Montrealu. Wargnier odešel o půl roku dřív do důchodu. Byl to on, kdo posuzoval její kandidaturu a kdo ji přijal ještě předtím, než ve funkci ředitele skončil. Během mnoha telefonických rozhovorů ji také varoval před obtížemi, které ji tady čekají.

„Není to pro mladou ženu snadná práce, doktorko Bergová. Nemluvím jen o ústavu, mluvím i o okolí. O údolí… Saint-Martin… Tady jsme v Pyrenejích, v Comminges. Zimy tu jsou dlouhé a rozptýlení malé. Pokud ovšem nemilujete zimní sporty.“

„Nezapomeňte, že jsem Švýcarka,“ odpověděla mu s úsměvem.

„V tom případě vám dám jednu radu. Nenechte se příliš pohltit prací. Snažte se využívat volný čas a trávit ho co nejvíce mimo ústav. Je to místo, které vás může velmi… rozrušit, pokud v něm setrváte delší čas.“

„Budu na to myslet.“

„A ještě jedna věc. Nebudu mít to potěšení vás přivítat osobně. Postará se o to můj nástupce, doktor Xavier z Montrealu. Je to praktický psycholog s velmi dobrou pověstí. Má nastoupit příští týden. Je velmi nadšený. Jak jistě víte, v Kanadě před námi mají v léčbě agresivních pacientů jistý náskok. Myslím, že bude velmi zajímavé porovnat s ním vaše zkušenosti a názory.“

„Já si to myslím taky.“

„Každopádně tenhle ústav už dávno potřebuje zástupce ředitele. Sám už na to nestačím.“

Diana znovu projížděla mezi stromy. Silnice dál stoupala a nakonec vjela do úzkého zalesněného údolí, které jako by se uzavíralo do jakési zhoubné intimity. Diana pootevřela okénko a v nose ji polechtala vůně listí, mechu, jehličí a sněhu. Hučení blízkého potoka málem přehlušovalo zvuk motoru.

„Osamělé místo,“ řekla nahlas, aby si dodala odvahy.

V tomto šedivém zimním dopoledni řídila opatrně. Ve světle reflektorů se míhaly kmeny jedlí a buků. Podél cesty vedlo elektrické vedení. Dráty byly prověšené, jako kdyby už nemohly dál unést svou vlastní tíhu. Sem tam se v lese objevily stodoly s břidlicovitými střechami pokrytými mechem – zavřené a opuštěné.

O kus dál za zatáčkou spatřila budovy postavené z betonu a ze dřeva, s velkými okny v přízemí. Vedla k nim cesta odbočující z hlavní silnice, která mířila dál po kovovém mostě přes potok a pokračovala zasněženou loukou. Budovy byly očividně opuštěné a chátrající. Diana nevěděla proč, ale při pohledu na prázdné domy ztracené uprostřed údolí se zachvěla.

PRÁZDNINOVÝ TÁBOR KAMZÍKŮ

U odbočky na vedlejší cestu se tyčila rezavá tabule. Po ústavu zatím žádná stopa, ani směrovka. Wargnierův ústav rozhodně nestál o reklamu. Dianu napadlo, jestli se náhodou nespletla. Na vedlejším sedadle měla rozloženou mapu v měřítku 1 : 25 000. Po dalším kilometru a asi deseti zatáčkách spatřila parkovací plochu ohraničenou kamennou zídkou. Zpomalila a zabočila na ni. Lancia drncala v dírách plných vody a zvedala gejzíry bláta. Diana vzala mapu a vystoupila. Vlhkost na ni okamžitě padla jako ledové promáčené prostěradlo.

Nedbala na sněhové vločky a rozložila mapu. Prázdninový tábor, který právě minula, byl označený třemi malými obdélníky. Pohledem odhadla přibližnou vzdálenost, kterou ujela. Pak prstem na mapě sledovala serpentiny okresní silnice. Dva další obdélníky se nacházely o kus dál. Spojovaly se do velkého T, a ačkoliv u nich nebyl žádný nápis, nebylo pochyb, že se nemůže jednat o nic jiného, protože silnice v tom místě končila a na mapě žádný jiný symbol nebyl.

Byla někde blízko.

Otočila se, došla až k zídce a… spatřila ho.

Na protějším břehu, proti proudu řeky a o kus výš ve svahu, stály dvě zděné budovy. I přes velkou vzdálenost si Diana uvědomila, jak jsou obrovské. Architektura obrů. Stejnou kyklopskou architekturu člověk najde skoro všude v horách, ať už se jedná o elektrárny, přehrady či hotely z minulého století. Bylo to přesně tak: kyklopův brloh. Jenomže v této jeskyni na ni nečekal jeden Polyfémos, ale hned několik.

Dianu hned tak něco nevylekalo. Cestovala do míst, kam se normální turisté neodvážili, a od mládí pěstovala sporty, v nichž byla i jistá dávka rizika. Ani jako dítěti, ani jako dospělé se jí nikdy nestalo, aby ji z pouhého pohledu tak zamrazilo. Něco způsobilo, že se jí sevřel žaludek. Nebyla to otázka fyzického rizika, ne. Bylo to něco jiného… Skok do neznáma…

Vyndala mobil a vyťukala číslo. Nevěděla, jestli tady má signál, ale po třech zazvoněních se ozval důvěrně známý hlas.

„Spitzner.“

Okamžitě pocítila úlevu. Jeho vřelý, sebejistý tón ji vždycky dokázal uklidnit a zahnat všechny pochybnosti. Byl to právě Pierre Spitzner, její mentor na fakultě, který ji přivedl k zájmu o právní psychologii. Seznámila se s ním na jeho přednáškách SOCRATES o právech dítěte na konferenci Children´s Rights, kterou uspořádal pod záštitou evropských univerzit. Okamžitě se s tímto jemným a okouzlujícím mužem, dobrým manželem a otcem sedmi dětí, sblížila. Slavný psycholog ji na fakultě vzal pod svá ochranná křídla, aby se z kukly mohl vylíhnout motýl. Toto přirovnání by však Spitzerově náročné mysli určitě připadalo příliš konvenční.

„Tady Diana. Neruším?“

„Samozřejmě že ne. Jak to proběhlo?“

„Ještě jsem nedojela… Jsem na cestě… Z místa, kde stojím, ústav vidím.“

„Něco není v pořádku?“

Zatracený Pierre. Dokonce i v telefonu dokázal rozeznat sebemenší odstíny jejího hlasu.

„Ne, všechno je v pořádku. Já jen, že… ti lidé jsou úplně izolovaní od vnějšího světa. Je to to nejpříšernější a nejodlehlejší místo na světě, jaké jsem kdy viděla. Z toho údolí mi naskakuje husí kůže.“

Okamžitě litovala, že něco takového vůbec vyslovila. Chová se jako malá holka, která se poprvé ocitne sama se sebou, nebo jako frustrovaná studentka, platonicky zamilovaná do svého profesora, která udělá všechno, aby získala jeho pozornost. On teď určitě přemýšlí, co způsobilo, že ji vyděsil pouhý pohled na budovy ústavu.

„No tak,“ řekl. „Se sexuálními devianty, paranoiky a schizofreniky ses už potkala, ne? Tak si řekni, že to bude to samé.“

Jenomže to nebyli vrazi. Ve skutečnosti se potkala jen s jediným vrahem.

Nemohla se ubránit myšlence na něj. Hubený obličej a oči barvy medu, které na ni hleděly s chtivostí predátora. Chladný, manipulativní a labilní. Bez nejmenších výčitek svědomí. Zavraždil tři ženy, z nichž nejmladší bylo šestačtyřicet a nejstarší sedmdesát pět. Byl posedlý zralými ženami a také provazy, pouty, roubíky, pohyblivými uzly… Pokaždé když se na něj snažila nemyslet, okamžitě se jí s tím svým dvojsmyslným úsměvem a dravým pohledem usídlil v hlavě. Připomnělo jí to nápis, který si Spitzner pověsil na dveře kanceláře v prvním patře budovy Fakulty psychologie: NEMYSLETE NA RŮŽOVÉHO SLONA.

„Je trochu pozdě na to, aby ses zabývala takovými myšlenkami, co, Diano?“

Po téhle poznámce celá zrudla.

„Jsem si jistý, že ti to půjde. Pro takovou práci jsi přímo stvořená. Neříkám, že to bude snadné, ale ty si s tím poradíš. To ti můžu zaručit.“

„Máš pravdu,“ vzdychla. „Jsem směšná.“

„Ale ne. Všichni by na tvém místě reagovali stejně. Vím, jakou má to místo pověst. Ale tím se nezaobírej. Soustřeď se na práci. A až se vrátíš, budeš ve všech švýcarských kantonech tou největší odbornicí na psychickou labilitu psychopatů. Musím jít, čeká na mě rektor, chce si se mnou promluvit o penězích. Víš, jak to je, na to budu potřebovat veškerý svůj um. Hodně štěstí, Diano. A dej mi vědět, co a jak.“

Obsazovací tón. Zavěsil.

Ticho, rušené pouze hučením potoka. Dopadlo na ni jako mokrá deka. Při plesknutí sněhové návěje padající z větve sebou trhla. Strčila mobil do kapsy u bundy, složila mapu a nasedla do auta.

Pak otočila volantem a vyjela z parkoviště.

Vlevo vedl přes potok malý můstek. A konečně první tabule upevněná na bílé závoře: VĚZEŇSKÝ PSYCHIATRICKÝ ÚSTAV CHARLESE WARGNIERA.

Odbočila a pomaličku můstek přejela. Cesta se náhle strmě zvedala a pokračovala zatáčkami mezi jedlemi a závějemi. Diana dostala strach, aby její stařičké auto vůbec dokázalo zledovatělý svah vyjet. Neměla ani řetězy, ani zimní pneumatiky. Ale silnice brzy přestala být tak strmá.

Poslední zatáčka a byla tam. Opřela se o sedadlo a skrz sníh, mlhu a stromy spatřila budovy ústavu zblízka.

11 hodin 15 minut dopoledne, středa 10. prosince.

2.

ZASNĚŽENÉ KORUNY JEDLÍ. Viděno shora, podle vertikály a ze závratné perspektivy. Stužka rovné silnice zařezávající se mezi stromy s kmeny utopenými v mlze. Rychlé defilé vysokých horských vrcholů. Vzadu mezi stromy se u úpatí jehličnanů jako skarabeus šplhá velký džíp Cherokee. Světlo reflektorů proniká vlnící se mlhou. Stěrače zanechávají po stranách předního okna sněhové návěje.

Celý horizont blokují bílé vrcholky hor. Les náhle končí. Silnice objíždí skalnatý sráz a pokračuje podél rychle proudící řeky. Pod malou přehradou se valí voda. Na opačném břehu zeje černá díra hydroelektrárny vyhloubená v hoře. U krajnice stojí ukazatel: SAINT-MARTIN-DE-COMMINGES: KRAJINA MEDVĚDŮ – 7 KM.

Servaz si ukazatel zkoumavě prohlédl.

Pyrenejský medvěd namalovaný na pozadí hor a jedlí.

Pyrenejští medvědi, to určitě! Slovinští medvědi, o kterých pastýři sní, že je dostanou do hledáčku pušky.

Podle nich se medvědi příliš přiblížili k obydleným oblastem. Útočí na stáda. Začínají být nebezpeční i pro člověka. Jenomže jediný nebezpečný druh pro člověka je člověk sám, pomyslel si Servaz. Každý rok vidí v márnici v Toulouse nové mrtvoly. A nezabili je medvědi.

Sapiens nihil affirmat quod non probet. Rozum neznamená nic, pomyslel si. Když auto vjelo do zatáčky a znovu zamířilo do lesa, zpomalil. Jenomže tentokrát to nebyly vysoké jehličnany, ale spíš neurčitý porost. Blízko hučela řeka. Servaz ji slyšel okénkem, které navzdory zimě pootevřel. V jejím křišťálovém zpěvu se skoro ztrácela hudba znějící z cédéčka: Gustav Mahler, 5. symfonie, Allegro. Hudba plná strachu a horečky. Přesně odpovídala tomu, co ho tady čeká.

Náhle před ním zablikaly majáčky a uprostřed silnice se objevily postavy mávající světly.

Četníci…

Když si četníci neví rady s vyšetřováním, postaví na silnicích zátarasy. Vzpomněl si na slova, která mu dnes ráno na policejním ředitelství v Toulouse řekl Antoine Canter:

„Stalo se to dnes v noci v Pyrenejích. Pár kilometrů od Saint-Martin-de-Comminges. Volala Cathy d’Humièresová. Myslím, že jsi s ní už pracoval.“

Canter byl obr s drsným jihozápadním akcentem, bývalý hráč ragby, nepříjemný chlap, který rád mlátil protivníky. Polda, který z obyčejného pochůzkáře povýšil na zástupce velitele okresní policie. Kůži na tvářích měl zjizvenou malými krátery, takže se podobala písku po dešti. Ještěrčíma očima si prohlížel Servaze. „Co se stalo?“ zeptal se Servaz. Úzké Canterovy rty, obvykle pevně sevřené na bělostných zubech, se pootevřely: „Nemám ponětí.“ Servaz na něj zmateně hleděl. „Jak to?“ „Nechtěla mi nic vykládat po telefonu. Říkala jen, že čeká a že vyžaduje co největší diskrétnost.“ „To je všechno?“ „Ano.“ Servaz na svého šéfa zmateně hleděl. „Saint-Martin, není tam ten ústav?“ „Wargnierův ústav,“ potvrdil Canter, „psychiatrická léčebna, jedinečná v celé Francii a dokonce v Evropě. Zavírají tam vrahy, které soud uzná za nepříčetné.“

Zločin spáchaný během útěku? To by vysvětlovalo ty zátarasy. Servaz zpomalil. Mezi zbraněmi přítomných četníků poznal samopaly MAT-49 a pušky Browning BPS–SP. Stáhl okénko. V chladném vzduchu se vznášelo tisíce sněhových vloček. Servaz strčil četníkovi před oči služební průkaz.

„Kudy se tam dostanu?“

„Musíte jet až do elektrárny,“ řekl muž a snažil se přitom překřičet praskání vysílaček. Dech se mu u úst srážel v bílou páru. „Na začátku Saint-Martin se na prvním kruhovém objezdu dáte doprava a na následujícím objezdu zase zatočíte doprava, směrem na jezero Astau. Pak pojedete pořád rovně.“

„Koho napadly ty zátarasy?“

„Paní prokurátorku. Je to jen rutina. Otevíráme kufry a kontrolujeme doklady. Člověk nikdy neví.“

„Hm,“ řekl Servaz zamyšleně.

Rozjel se a přidal na hlasitosti přehrávače. Autem se rozezněly lesní rohy Scherza. Servaz na okamžik přestal sledovat silnici a natáhl se pro papírový kelímek se studenou kávou. Pokaždé stejný rituál. Vždycky stejná příprava. Ze zkušenosti věděl, že při vyšetřování rozhoduje první den a první hodina. V takových chvílích musel být probuzený, soustředěný a vnímavý. Káva na probuzení. Hudba na soustředění… a aby si vyprázdnil mozek. Kofein a hudba… A dnes taky jedle a sníh, řekl si a hleděl na cestu. V žaludku ucítil první křeče. Byl duší i tělem městský člověk. Hory na něj působily jako nepřátelské teritorium. Přesto si vzpomněl, že ne vždycky to bylo takhle. Když byl dítě, otec ho brával každý rok na výlety do horských údolí. Byl skvělý profesor, popisoval mu stromy, skály a mraky a malý Martin Servaz ho nábožně poslouchal, zatímco matka seděla na dece na louce, otevírala piknikový koš a manželovi říkala „pedant“ a „otrava“. V těch vzdálených dobách vládla světu nevinnost. Servaz hleděl upřeně na cestu a přitom ho napadlo, jestli skutečný důvod, proč se sem nikdy nevrátil, není ten, že tato údolí jsou v jeho vzpomínkách neodmyslitelně spjata s jeho rodiči.

„Panebože, kdy konečně vystěhuješ tu půdu?“ Měl by navštívit psychiatra. Před třemi roky mu jeden doktor řekl: „Je mi líto, chtěl bych vám pomoct, ale nemůžu. Nikdy jsem se s takovou rezistencí nesetkal.“ Servaz se na něj usmál a odpověděl, že to nevadí. V tu chvíli myslel jen na psychiatrovu pozitivní zprávu, která udělá konec všem rozborům a ovlivní Servazův plat.

Znovu se rozhlédnul kolem. Tohle je tedy rám. Obraz zatím chybí. Canter prohlásil, že nic neví, a prokurátorka Cathy d’Humièresová, která stála v čele státního zastupitelství v Saint-Martin, trvala na tom, aby Servaz přijel sám. Z jakého důvodu? Ve skutečnosti se na to ale nezeptal a svým způsobem byl rád, že to tak je. Stál v čele vyšetřovací skupiny, kterou tvořilo sedm lidí, a jeho muži (ve skutečnosti šest mužů a jedna žena) měli práce nad hlavu. Včera uzavřeli vyšetřování vraždy jednoho bezdomovce. Jeho probodané tělo našli napůl utopené v rybníku u města Noe, kolem kterého před chvílí projížděl po dálnici. Trvalo jim necelých osmačtyřicet hodin, než našli vrahy. Šedesátiletého tuláka několik hodin před vraždou spatřili v doprovodu tří místních puberťáků. Nejstaršímu bylo sedmnáct, nejmladšímu dvanáct. Nejdřív zapírali, ale velmi brzy se přiznali. Žádný motiv. A žádné výčitky svědomí. Nejstarší jen řekl: „Byl to odpad společnosti. Póvl…“ Žádný z nich neměl záznam v trestním rejstříku ani nebyl v seznamu sociálního úřadu. Mladí lidé z dobrých rodin. Ve škole normální známky, žádní asociálové. Jejich lhostejnost zmrazila krev v těle všem, kteří se podíleli na vyšetřování. Servaz ještě teď v duchu viděl jejich naivní tváře a velké, světlé, vnímavé oči, které na něj hleděly bez obav, a dokonce vyzývavě. Snažil se zjistit, kdo z nich strhnul ostatní. V podobných případech existuje vždycky někdo, kdo převezme roli vůdce. Servaz byl přesvědčený, že ví, kdo to je. Nebyl to ten nejstarší, ale ten prostřední. Chlapec, který se paradoxně jmenoval Clément.

„Kdo nás udal?“ zeptal se v přítomnosti svého ohromeného advokáta. Odmítl s ním spolupracovat pod záminkou, že je „nácek“.

„Tady kladu otázky já,“ odpověděl policista.

„Vsadím se, že to byla ta kráva, Schmitzova máma.“

„Klid. Dej si pozor na jazyk,“ řekl mu advokát, kterého najal jeho otec.

„Tady nejsi na školním dvoře,“ připojil se Servaz. „Víš, co ty a tví kamarádi riskujete?“

„To je předčasné,“ slabě protestoval advokát.

„Ať se ta blbka nechá vopíchat. Ať chcípne. Mám vztek!“

„Přestaň mluvit sprostě,“ řekl rozčileně advokát.

„Posloucháš, co ti říkám?“ vykřikl Servaz. „Riskujete dvacet let vězení. Jen si to spočítej. Až vyjdeš ven, budeš starej.“

„Prosím vás,“ řekl advokát, „žádné…“

„Starej jako ty, jo? Kolik ti je? Třicet? Čtyřicet? Tvý aksamitový sako ti docela sekne! Muselo stát majlant. Co mi to tady chcete namluvit? To jsme nebyli my. Nic jsme neudělali, kurva! Fakt jsme nic neudělali! Jste idioti nebo co?“

Puberťák bez předchozích problémů, říkal si v duchu Servaz, aby zahnal rostoucí hněv. Nikdy neměl problémy s policií. Ani ve škole. Advokát byl celý bledý a potil se. Na čele se mu objevily velké kapky potu.

„Tady nejsi v televizním seriálu,“ řekl klidně Servaz. „Z toho se nevyvlíkneš. Vyšetřování skončilo. Jediný idiot jsi tady ty.“

Všechno svědčilo proti chlapci, a tak ho okamžitě obvinili. Ale on si to nebral osobně. Chlapec jménem Clément vůbec nevěděl, co mu vyčítají. Servaz četl články na toto téma, o mladistvých, kteří znásilňovali, vraždili a mučili a kteří si vůbec neuvědomovali hrůzu svých činů. Jako by se dívali na nějakou videohru, nebo jako by to byl špatně natočený film. Nevěřil těm článkům. Byly to novinářské žvásty. Jenomže teď se s tím fenoménem setkal osobně. Víc než apatie těch tří mladých vrahů ho děsil fakt, že na jejich případu není nic výjimečného. Svět se proměnil v obrovské a čím dál šílenější zkušební pole, na němž Bůh, Ďábel nebo náhoda zatápějí pod kotlem.

KDYŽ SE SERVAZ VRÁTIL DOMŮ, dlouho si myl ruce. Pak se svlékl a zůstal dvacet minut pod sprchou, až do chvíle, než začala téct vlažná voda. Chtěl se dekontaminovat. Pak si z knihovny vytáhl Iuvenaliovu knihu a otevřel ji na stránce 13. Satiry o zločinnosti a mukách špatného svědomí: „Existuje hlava jediná a posvěcená, která by udělala konec s podvodníky, zloději, šejdíři, která by ukončila strašlivé zločiny spáchané hrdlořezy, traviči a penězokazi? Čestní lidé jsou vzácní a je jich sotva tolik jako thébských bran.“

Ti kluci jsou přesně takoví, jaké jsme si je stvořili, pomyslel si a zavřel knihu. Jakou mají před sebou budoucnost? Žádnou. Všechno přijde nazmar. Lumpové si cpou kapsy a předvádějí se v televizi, zatímco rodiče těchto kluků přicházejí o práci a v očích svých dětí patří mezi poražené. Proč se nevzepřou? Proč nezapalují spíš luxusní butiky, banky a paláce mocných než autobusy nebo školy?

Uvažuju jako starý člověk, řekl si po chvíli. Jen proto, že mi bude za pár týdnů čtyřicet? Nechal vyšetřovací skupinu, aby se o ty tři kluky postarala. Tohle rozptýlení mu přišlo vhod, ačkoliv nevěděl, co ho čeká.

VZPOMNĚL SI NA ČETNÍKOVU RADU a objel Saint-Martin. Hned za druhým kruhovým objezdem začala silnice stoupat a on pod sebou uviděl bílé střechy města. Zastavil u krajnice a vystoupil. Město bylo větší, než si myslel. V šedivé mlze sotva rozeznával velká sněhová pole v místech, kudy projel, průmyslovou zónu a kempy na východě, na opačném břehu řeky. Stála tam také sídliště skládající se z nízkých a podlouhlých činžáků. Centrum města s labyrintem úzkých uliček leželo na úpatí nejvyšší z okolních hor. Po strmém svahu porostlém borovicemi vedla lanovka do závratné výšky.

Vzdálenost mezi ním a městem odměřovaly sněhové vločky, jež mazaly detaily. Napadlo ho, že Saint-Martin musí mít problémy se zásobováním a že je to město, které lze dobýt spíš oklikou než čelním útokem.

Nastoupil zpátky do džípu. Silnice dál stoupala. Bujnou letní vegetaci, nadbytek zeleně, jehličnatých stromů a mechu nedokázala zamaskovat ani blížící se zima. Ze všech stran se ozýval hukot vody. Prameny, potoky, říčky… Se staženým okénkem projel jednu nebo dvě vesnice, v nichž byla polovina domů zabedněná. Další ukazatel: CENTRÁLNÍ ELEKTRÁRNA, 4 KM.

Stromy zmizely. Mlha taky. Už žádná vegetace, jen ledové stěny zvedající se u krajnice do výšky stojícího muže. A prudké severní světlo. Servaz nastavil džíp na jízdu po ledovce.

Konečně se objevila elektrárna, postavená v typickém stylu architektury průmyslového věku. Obří budova z opracovaného kamene, s vysokými úzkými okny a s velkou břidlicovou střechou zadržující sněhové návěje. Vzadu vedly vzhůru do hor tři gigantické roury. Na parkovišti se pohybovala spousta lidí. Auta, muži v uniformách… a novináři. Auto regionální televize s velkou parabolickou anténou na střeše a několik blíže neurčených vozidel. Servaz si všiml kartiček TISK za sklem. Stál tam taky jeden Land Rover, tři Peugeoty 306 a dva Fordy Transit, všechny v barvách policie. Dodávka s odklápěcí střechou, v níž Servaz poznal pojízdnou policejní laboratoř ze stanice v Pau, parkovala opodál. Na přistávací dráze čekala helikoptéra.

Než vystoupil, chvíli se pozoroval ve zpětném zrcátku. Pod očima měl váčky a tváře měl jako vždycky trochu propadlé. Vypadal jako člověk, který prochlastal celou noc, jenomže tak to nebylo. Ale možná by mu nikdo nehádal čtyřicet. Prsty si pročísl husté hnědé vlasy, poškrábal se ve dvoudenním strništi, aby se probudil, a povytáhl si kalhoty. Panebože! Zase zhubnul.

Na tváři mu přistálo pár sněhových vloček, ale to nebylo nic ve srovnání s tím, jak sněžilo v údolí. Panovala vlezlá zima. Okamžitě si uvědomil, že se měl tepleji obléknout. Novináři, kamery a mikrofony se k němu otočily, ale nikdo ho nepoznal a jejich zvědavost okamžitě pohasla. Zamířil k budově, vystoupil po třech schodech a ukázal policejní průkaz.

„Servazi!“

V hale hlas zaduněl jako výstřel ze sněhového děla. Otočil se k ženě, která mu přicházela vstříc. Vysoká, štíhlá, elegantně oblečená padesátnice. Na vlasech blonďatý přeliv, na sobě kožich z lamy. Catherine d’Humièresová se dostavila osobně a neposlala některého ze svých zástupců. Servaz pocítil nával adrenalinu.

Z profilu a se zářivýma očima se prokurátorka podobala dravci. Na lidi, kteří ji neznali, působila hrozivě. Na ty, kteří ji znali, taky. Někdo kdysi Servazovi řekl, že Cathy umí skvěle připravovat spaghetti alla puttanesca. Servaze napadlo, co do nich asi dává. Lidskou krev? Krátce mu stiskla ruku. Dlaň měla suchou a stisk pevný jako muž.

„V jakém znamení jste se narodil, Martine?“

Servaz se usmál. Během prvního setkání, když nastoupil ke kriminálce do Toulouse a když ona byla ještě jen jeden z mnoha zástupců, mu kladla stejnou otázku.

„Kozoroh.“

Předstírala, že jeho úsměv nevidí.

„To vysvětuje, proč jste tak opatrný, flegmatický a proč se dokážete tak kontrolovat,“ řekla a upřeně se na něj zahleděla. „Tím líp. Uvidíme, jestli se dokážete kontrolovat a zůstanete tak flegmatický i po tomhle.“

„Po čem?“

„Pojďte, představím vás.“

Kráčela před ním přes halu a jejich kroky temně rezonovaly v obrovském prostoru. Proč proboha takové budovy stavějí v horách? Pro budoucí rasu nadlidí? Všechno v nich hlasitě dávalo najevo, jakou důvěru v zářivou a kolosální průmyslovou budoucnost lidí cítí. Jenomže období víry v takovou budoucnost je už dávno pryč, pomyslel si. Mířili k prosklené buňce. Uvnitř stály kovové registračky a nacházelo se tam asi deset kanceláří. Připojili se k malé skupince stojící uprostřed. Cathy d’Humièresová je představila. Kapitán Rémi Maillard, velitel četnického sboru v Saint-Martin, a kapitánka Irène Zieglerová z kriminálky v Pau. Starosta Saint-Martin, malý muž s širokými rameny, lví hřívou a vrásčitou pokožkou, a ředitel elektrárny, jenž na první pohled vypadal jako inženýr: krátké vlasy, brýle a pod rolákem a prošívanou bundou sportovní postava.

„Požádala jsem o pomoc majora Servaze. Když jsem fungovala jako zástupce prokurátora v Toulouse, měla jsem příležitost s ním spolupracovat. Jeho tým nám pomohl vyřešit řadu složitých případů.“

Nám pomohl vyřešit… D’Humièresová ta slova přímo vyplivla. Servazovi připomněla člověka, který se na fotografii mermomocí cpe doprostřed. Ale vzápětí si řekl, že je to vůči ní trochu nespravedlivé. Vždycky si o ní myslel, že svou profesi miluje. Obětovala jí veškerý čas a nebála se práce. Bylo v ní něco, co obdivoval. Měl rád seriozní lidi. On sám se do této kategorie počítal: seriózní, houževnatý a pravděpodobně velmi nudný.

„Major Servaz a kapitánka Zieglerová už spolu v minulosti jedno vyšetřování také vedli.“

Servaz si všiml, jak se krásná kapitánka Zieglerová tváří vážně. Znovu si uvědomil, že případ musí být velmi důležitý. Vyšetřování, na němž se podílí policie s četnictvem, je vždycky zdrojem neutuchajících hádek, rivality a zakrývání důkazů, ale v poslední době se z toho stala móda. A Cathy d’Humièresová byla natolik ambiciózní, aby nikdy nepřestala vnímat politický aspekt takových případů. Po kariérním žebříčku stoupala pomalu: zástupce, první zástupce, zastupující prokurátor… Před pěti lety ji jmenovali do čela státního zastupitelství v Saint-Martin a Servaz si byl jistý, že bude dál stoupat vzhůru. Saintmartinská prokuratura byla přliš malá a příliš bezvýznamná, než aby se s tím její ctižádost spokojila. Servaz byl přesvědčený, že za rok nebo za dva bude předsedat tribunálu nejvyšší instance.

„Tělo našli tady?“ zeptal se. „V centrále?“

„Ne,“ odpověděl Maillard a ukázal prstem nahoru, „na konečné stanici lanovky, ve výšce dva tisíce metrů nad mořem.“

„Lanovku používá kdo?“

„Dělníci provádějící nahoře údržbu strojů,“ odpověděl ředitel elektrárny. „Je tam podzemní továrna, která funguje bez obsluhy. Svádí vodu z horního jezera ke třem venkovním potrubím. Lanovka je jediný způsob, jak se tam za normálního počasí dostat. Existuje tam samozřejmě i přistávací dráha pro helikoptéru, ale ta se používá jen ve výjimečných případech.“

„Žádná cesta, žádná silnice?“

„V létě jedna cesta nahoru vede, ale v zimě na ní leží metry sněhu.“

„Chcete říct, že ten, kdo to spáchal, musel použít lanovku? Jak funguje?“

„Není nic jednoduššího. Tady je zámek a knoflík, jímž se lanovka spouští. To červené tlačítko je tady proto, abychom lanovku v případě nějakého průšvihu mohli zastavit.“

„Skříň s klíči je tady,“ vložil se do rozhovoru Maillard a ukázal na kovovou krabici přivařenou ke stěně. „Byla vylomená. A dveře taky. Tělo viselo až úplně nahoře na posledním stožáru. Žádné pochybnosti nemáme. Ten, kdo to udělal, musel použít lanovku.“

„Žádné otisky?“

„Každopádně žádné viditelné stopy. Stovky latentních otisků jsme našli v kabině. Poslali jsme je do laboratoře. V tuto chvíli odebíráme otisky všem zaměstnancům, abychom je mohli porovnat.“

Potřásl hlavou.

„Jak vypadalo tělo?“

„Mělo uříznutou hlavu a na obou stranách kůži naříznutou tak, aby připomínala velká složená křídla. Uvidíte to na videu. Byla to opravdu příšerná podívaná. Dělníci se z ní pořád ještě nevzpamatovali.“

Servaz upřeně hleděl na četníka a všechny smysly měl ve střehu. Dokonce i teď, kdy všude vládne spousta násilí, tohle nebyl obyčejný případ. Všiml si, že kapitánka Zieglerová neříká nic, jen pozorně poslouchá.

„A co líčení?“ zamával rukou. „Prsty byly uříznuté?“

V policejním žargonu slovo „líčení“ znamenalo, že oběť je těžko identifikovatelná, pokud ji zmrzačili a zbavili orgánů, které k identifikaci obyčejně slouží: tváře, prstů, zubů…

Důstojník překvapením vytřeštil oči.

„Cože… Vám nic neřekli?“

Servaz se zamračil.

„Neřekli co?“

Viděl, jak Maillard vrhl vyděšený pohled na Zieglerovou a potom na státní zástupkyni.

„To tělo,“ koktal četník.

Servaz cítil, že ztrácí trpělivost, ale počkal na pokračování.

„Jedná se o koně.“

„O KONĚ?“

Servaz nevěřícně zíral na ostatní.

„Ano. O koně. Plnokrevníka, asi rok starého, aspoň pokud víme.“

Teď se zase Servaz otočil ke Cathy d’Humièresové.

„Vy jste mě sem zavolala kvůli koni?“

„Myslela jsem, že to víte,“ bránila se. „Canter vám nic neřekl?“

Servaz si vzpomněl na Cantera, jak sedí v kanceláři a předstírá, že nic neví. Věděl to. A taky věděl, že by kvůli koni Servaz odmítl odjet, když má na krku vraždu.

„Mám tam tři kluky, kteří zavraždili bezdomovce, a vy mě sem voláte kvůli kobyle?“

Odpověď Cathy d’Humièresové zazněla jako rozbuška, sice smířlivě, ale pevně.

„Je úplně jedno, že se jedná o koně. Plnokrevník. Velmi drahé zvíře. A bezpochyby patří Ériku Lombardovi.“

A jsme u toho, řekl si Servaz. Éric Lombard, syn Henriho Lombarda a vnuk Édouarda Lombarda… Dynastie finančníků a kapitánů průmyslu, kteří už šest desetiletí ovládali tuto část Pyrenejí, departementu a dokonce celého regionu. Samozřejmě mají otevřený přístup do všech předpokojů moci. V této zemi byl plnokrevník Érika Lombarda mnohem důležitější než zavražděný bezdomovec.

„A nezapomínejme, že tady nedaleko existuje ústav plný nebezpečných bláznů. Jestli to udělal některý z nich, pohybuje se pořád ještě někde tady.“

„Wargnierův ústav…? Volali jste jim?“

„Ano. Podle nich žádný z chovanců na nástupu nechyběl. Každopádně nikdo nemá povolení k opuštění ústavu ani na vycházku. Vedení tvrdí, že nelze přelézt zeď a že bezpečnostní opatření jsou přísná… Omezení pohybu, vysoké zdi, biometrické bezpečnostní čtečky, pečlivě vybraný personál a tak dále… Všechno to samozřejmě ověříme. Ale ústav má dobrou pověst, přihlédneme-li k jeho všeobecné známosti a k výjimečnosti jeho obyvatel.“

„Kůň!“ opakoval Servaz.

Koutkem oka si všiml, že kapitánka Zieglerová se konečně přestala tvářit odtažitě a naznačila úsměv. Překvapilo ho to a odzbrojilo rodící se hněv. Kapitánka Zieglerová měla oči zelené jako hluboké jezero a pod čepicí uniformy blonďaté vlasy svázané do drdolu, které musely rozpuštěné vypadat krásně. Na rtech neměla ani stopu po rtěnce.

„A k čemu všechny ty zátarasy?“

„Dokud si nebudeme stoprocentně jistí, že žádný z chovanců Wargnierova ústavu neuprchl, zátarasy zůstanou tam, kde jsou,“ odpověděla d’Humièresová. „Nechci, aby mě někdo obvinil z nedbalosti.“

Servaz neřekl nic, ale myslel si svoje. D’Humièresová a Canter zřejmě dostali příkazy shora. Pokaždé to probíhalo stejně. Ať byli sebelepší šéfové, ať zastávali vyšší funkce než většina kariéristů pracujících na státních zastupitelstvích a ministerstvech, neznamenalo to, že by jim nehrozilo nebezpečí. Někdo vysoce postavený na generální prokuratuře a možná i na samotném ministerstvu spustil tenhle cirkus proto, aby vyhověl Ériku Lombardovi, jenž patřil mezi osobní přátele nejvyšších státních autorit.

„A co Lombard? Kde je?“

„Na služební cestě v USA. Nejprve si chceme být naprosto jistí, že se skutečně jedná o jednoho z jeho koní, a teprve potom mu dáme vědět.“

„Správce jezdeckého areálu nám nahlásil, že dnes ráno jeden Lombardův kůň skutečně zmizel,“ vysvětloval Maillard. „Jeho box je prázdný. Tělo odpovídá popisu. Správce by měl dorazit každou chvíli.“

„Kdo koně našel? Dělníci?“

„Ano. Když jeli dnes ráno nahoru.“

„Jezdí tam často?“

„Nejméně dvakrát ročně. Poprvé na začátku zimy a podruhé, než roztaje sníh,“ odpověděl ředitel elektrárny. „Elektrárna je stará a stroje taky. I když všechno funguje, musíme provádět pravidelnou údržbu. Naposled byli nahoře před třemi měsíci.“

Servaz si všiml, že z něj kapitánka Zieglerová nespouští oči.

„Víme, kdy nastala smrt?“

„Podle prvního ohledání dnes v noci,“ odpověděl Maillard. „Po pitvě to budeme vědět s jistotou. Každopádně ten nebo ti, kteří vyvezli koně nahoru, věděli, že tam brzy pojedou dělníci.“

„A centrála není v noci střežená?“

„Je. Jsou tady dva strážní a strážnice se nachází na konci této budovy. Říkají, že nic neviděli ani neslyšeli.“

Servaz zaváhal. Znovu se zamračil.

„Koně přece nelze převézt tak snadno. Ani mrtvého. K tomu potřebujete nejmíň přívěs. Dodávku. Žádná návštěva, žádné auto? Vůbec nic? Možná spali a nechtějí to přiznat. Nebo koukali na fotbal v televizi. Nebo na film. Naložit mrtvolu do lanovky, vyjet nahoru, upevnit ji tam a zase sjet zpátky dolů, to přece zabere spoustu času. Kolik lidí je zapotřebí k takové manipulaci s koněm? Dělá jedoucí lanovka velký randál?“

„Ano,“ vmísila se poprvé do rozhovoru kapitánka Zieglerová. „Není možné, aby nic neslyšeli.“

Servaz otočil hlavu. Kapitánka Zieglerová si klade stejné otázky jako on. Něco tu nehraje.

„Máte pro to nějaké vysvětlení?“

„Ještě ne.“

„Musíme je vyslechnout odděleně,“ řekl Servaz. „Ještě dnes. A nesmíte je nechat odejít.“

„Už jsme je od sebe rozdělili,“ odpověděla Zieglerová klidně a s autoritou. „Jsou ve dvou oddělených místnostech. Hlídáme je… Čekají na vás.“

Servaz zaznamenal ledový pohled, který Zieglerová vrhla na Cathy d’Humièresovou. Podlaha najednou začala vibrovat. Zdálo se mu, že chvění vychází z celé budovy. Na chvíli měl pocit, že se mu to jen zdá, nebo že je to lavina či zemětřesení, než pochopil, že to způsobuje lanovka. Zieglerová měla pravdu, tohle strážní přeslechnout nemohli. Dveře prosklené buňky se otevřely.

„Spouštíme ho dolů,“ oznámil jeden četník.

„Koho?“ zeptal se Servaz.

„Tělo,“ vysvětlila Zieglerová. „Lanovkou. Dolů jedou i TIK, už tam nahoře práci skončili.“

TIK se říkalo technikům provádějícím kriminální identifikaci. Patřila jim pojízdná laboratoř. Uvnitř měli fotografický materiál a kamery a kufříky pro sběr biologických stop, které pak zapečetili a posílali k analýze do Výzkumného kriminálního ústavu četnictva v Rosny-sous-Bois u Paříže. Určitě tam měli k dispozici i ledničku pro odběr vzorků podléhajících zkáze. A celý tenhle blázinec kvůli jedinému koni.

„Tak jdeme na to,“ řekl Servaz. „Chci vidět dnešní hvězdu, vítěze Velké ceny Saint-Martin.“

Když vyšli ven, Servaze překvapil velký počet novinářů. Byl by to chápal, kdyby se jednalo o vraždu, ale takový humbuk kvůli koni? Malé soukromé problémy miliardářů, jako je Éric Lombard, se stávají námětem hodným zájmu bulvárního tisku i jeho čtenářů.

Snažil se vyhýbat sněhové břečce, aby si nenamočil boty, a celou cestu cítil, že ho kapitánka Zieglerová pozoruje až s přehnanou úzkostlivostí.

A pak ho najednou spatřil.

Byla to pekelná vize… Kdyby ovšem v pekle existoval led…

Cítil odpor, ale přinutil se dívat. Mrtvolu koně držely široké popruhy připevněné k velkému nákladnímu výtahu, vybavenému motorem a pneumatickými zvedáky. Servaze v duchu napadlo, že stejný zvedák mohl posloužit lidem, kteří zvíře uvázali tam nahoře. Teď ho vytahovali z lanovky. Servaz si všiml, že kabina je poměrně velká. Vzpomněl si na vibrace, které ho před chvílí zaskočily. Jak to, že strážní nic neslyšeli?

Musel se přinutit, aby soustředil pozornost na koně. O koních nevěděl vůbec nic. Ale napadlo ho, že tenhle musel být skutečně krásný. Měl dlouhý ocas s chocholem černých lesknoucích se žíní, tmavších než srst, která měla barvu pražené kávy s odlesky třešňové červeně. Nádherné zvíře, jako by ho někdo vytesal z hladkého exotického dřeva. Nohy, stejně jako ocas i to, co zbývalo z jeho hřívy, byly uhlově černé. Na mrtvole se leskly ledové kuličky. Servaz odhadoval, že teplota klesla pod nulu a že nahoře musí být ještě o několik stupňů míň. Četníci možná použili hořáky nebo letlampy, aby kolem pout rozpustili led. Zvíře mělo na sobě spoustu ran. Dva velké kusy kůže odříznuté od těla mu visely po boku skutečně jako dvě složená křídla.

Všech přihlížejících se zmocnila ochromující hrůza.

Pod staženou kůží bylo vidět obnažené maso a každý sval, jako kdyby se jednalo o kresbu z anatomie. Servaz se rychle rozhlédl kolem. Zieglerová a Cathy d’Humièresová strašlivě zbledly a ředitel elektrárny se tvářil, jako kdyby před sebou právě spatřil ducha. Ani Servazovi se tak příšerný obraz nenaskýtal často. K velkému zděšení si uvědomil, že je zvyklý spíš na lidské utrpení a že to zvířecí ho šokuje a dojímá snad ještě víc.

A pak ta hlava! Nebo spíš její absence, protože místo ní zela na krku obrovská rána. Pro přítomné to byl těžko snesitelný pohled. Jako kdyby právě ta nepřítomná hlava potvrzovala, jak šílený musel být ten, kdo to udělal. Tenhle čin skutečně nepopiratelně svědčil o duševní nemoci a Servaz se nemohl ubránit myšlence na Wargnierův ústav. Ačkoliv ředitel ústavu tvrdil, že nikdo z jeho chovanců uprchnout nemohl, spojení příšerného činu s ústavem se přímo nabízelo.

Servaz instinktivně připustil, že neklid Cathy d’Humièresové je ospravedlnitelný. Tady nešlo jen o koně. Způsob, jakým ho zabili, naháněl husí kůži.

Náhle se ozval zvuk motoru a všichni se za ním otočili.

Velký černý automobil japonské značky s náhonem na všechna čtyři kola vyjel ze silnice a zaparkoval pár metrů od nich. Okamžitě se k němu obrátily kamery. Novináři bezpochyby doufali, že dorazil Éric Lombard osobně, ale ten je zklamal. Muži, který vystoupil z terénního vozu s tónovanými skly, bylo kolem šedesátky a šedivé vlasy měl ostříhané na ježka. Postavou a střihem vlasů připomínal vojáka nebo dřevorubce v důchodu. Podle kostkované košile spíš toho dřevorubce. Rukávy měl vykasané vysoko na silných pažích a zdálo se, že necítí zimu. Nespouštěl oči z mrtvoly. Vůbec si nevšímal přítomných lidí, obešel skupinu a kráčel přímo ke zvířeti. Servaz viděl, jak mu klesají široká ramena.

Když se muž otočil k nim, zarudlé oči se mu leskly. Bolestí… a taky hněvem.

„Která svině tohle udělala?“

„Jste André Marchand, správce pana Lombarda?“ zeptala se Zieglerová.

„Ano.“

„Poznáváte to zvíře?“

„Ano, je to Freedom.“

„Jste si tím jistý?“ zeptal se Servaz.

„Samozřejmě.“

„Můžete se vyjádřit jasněji? Chybí mu přece hlava.“

Muž ho zdrtil pohledem. Pak pokrčil rameny a otočil se zpátky k mrtvole.

„Myslíte si, že je ve zdejším kraji hodně kaštanových yearlingů? Já ho poznávám, stejně jako vy poznáte svého bratra nebo sestru. Ať má hlavu, nebo ne,“ řekl a prstem ukázal na levou přední nohu. „Podívejte se na tu bílou skvrnu.“

„Na co?“ zeptal se Servaz.

„Na tu bílou skvrnu těsně nad kopytem,“ vysvětlila mu Zieglerová. „Díky, pane Marchande. Převezeme mrtvolu do stájí v Tarbes, kde bude provedena pitva. Bral Freedom nějaké léky?“

Servaz nevěřil svým uším. Provedou u koně toxikologickou zkoušku?

„Ne, těšil se absolutnímu zdraví.“

„Máte k němu doklady?“

„V autě.“

Správce se otočil, došel k autu, prohledal přihrádku na rukavice a vrátil se se svazkem papírů.

„Tady je imatrikulační karta a veterinární knížka.“

Zieglerová zkoumala dokumenty. Servaz jí nakoukl přes rameno a viděl pečlivým a úhledným písmem vyplněné kolonky, řádky a stránky. Byly tam rovněž fotografie koně zepředu a z profilu.

„Pan Lombard toho koně zbožňoval,“ řekl Marchand. „Patřil k jeho oblíbencům. Narodil se v jeho stájích. Nádherný yearling.“

Z hlasu mu čišely vztek a bolest.

„Yearling?“ zeptal se Servaz potichu Zieglerové.

„Plnokrevník v prvním roce života.“

Zatímco se Zieglerová skláněla nad dokumenty, Servaz se nemohl ubránit pokušení, aby neobdivoval její profil. Byla okouzlující a vyzařovala z ní aura autority a způsobilosti. Odhadoval, že je jí tak kolem třicítky. Nenosila snubní prstýnek. Servaze napadlo, jestli má přítele, nebo jestli je svobodná. Pokud ovšem není rozvedená jako on.

„Takže dnes ráno jste našel jeho stání prázdné?“ zeptal se správce Marchanda.

Marchand na něj opět vrhl ostrý pohled, do něhož se promítalo pohrdání odborníka vůči laikovi.

„To jistě ne. Žádný z našich koní nespí ve stání,“ řekl. „Všichni mají své boxy. Jsou volně ustájení a ve dne se svobodně pohybují, aby si zvykli na společnost. Jeho box byl prázdný a nesl stopy po vloupání.“

Servaz neměl potuchy, jaký je rozdíl mezi stáním a boxem, ale pro Marchanda to zjevně bylo hodně důležité.

„Doufám, že najdete ty svině, které to udělaly!“ řekl Marchand.

„Proč o nich mluvíte v množném čísle?“

„Vy si vážně myslíte, že by koně tam nahoru dostal jeden člověk? Copak centrála není střežená?“

Vida, to je otázka, na kterou nikdo nedokáže odpovědět. Cathy d’Humièresová, která se do této chvíle držela stranou, teď přistoupila ke správci.

„Vyřiďte panu Lombardovi, že uděláme všechno pro to, abychom vraha nebo vrahy dopadli. Řekněte mu, že mi může zavolat v jakoukoliv hodinu.“

Marchand si prokurátorku zkoumavě prohlížel jako etnolog, před nímž se ocitla ta nejbizarnější zástupkyně kmene Amazonek.

„Řeknu mu to,“ odpověděl. „Rád bych si mrtvolu po pitvě vyzvedl. Pan Lombard určitě bude chtít koně pohřbít na svém pozemku.“

„Tarde venientibus ossa,“ prohlásil Servaz.

V očích kapitánky Zieglerové zahlédl údiv.

„Latina,“ konstatovala. „Co to znamená v překladu?“

„Kdo přijde pozdě ke stolu, najde jen kosti. Rád bych se vydal tam nahoru.“

Pohlédla mu zpříma do očí. Byla skoro stejně vysoká jako on. Servaz tušil, že pod uniformou má pružné a svalnaté tělo. Zdravá, krásná a sebevědomá žena. Připomněla mu Alexandru, když byla mladá.

„Ještě předtím než vyslechnete strážné?“

„Předtím.“

„Doprovodím vás tam.“

„Můžu jet sám,“ řekl a ukázal na lanovku.

Mávla neurčitě rukou.

„Poprvé v životě slyším poldu mluvit latinsky,“ řekla s úsměvem. „Lanovka je zapečetěná. Vezmeme si helikoptéru.“

Servaz zbledl.

„Pilotovat budete vy?“

„A vás to překvapuje?“

3.

HELIKOPTÉRA SE VRHLA PROTI HORÁM jako komár přelétající hřbet slona. Velká břidlicová střecha elektrárny a parkoviště plné aut se rychle vzdalovaly, na Servazův vkus až příliš rychle. Cítil, jak se mu svírá žaludek.

Dole na zemi právě technici v bílých kombinézách kráčeli přes sněhové pole od konečné stanice lanovky směrem k dodávce s laboratoří a nesli kufry obsahující odebrané vzorky. Při pohledu shora vypadali směšně a připomínali hemžení mravenců. Servaz doufal, že ovládají svou práci. Neplatilo to vždycky. Kriminálním technikům někdy chyběla odbornost. Nedostatek času, nedostatek prostředků a malé platy. Pořád stejná písnička, navzdory slibům politiků, kteří předpovídali lepší časy. Tělo koně zabalili do deky, přikryli plachtou, naložili na velká nosítka a přenesli do sanitky, která vyrazila s houkající sirénou, jako by chudák koníček potřeboval ještě nějakou pomoc.

Servaz to všechno pozoroval skrz plexisklo před sebou.

Počasí se zlepšilo. Ze zadní části budovy vedly tři obří roury, šplhaly po srázech hory a podél sloupů lanovky směřovaly vzhůru. Servaz riskoval další pohled pod sebe a okamžitě toho zalitoval. Elektrárna se už ztrácela hluboko v údolí, auta a dodávky velkou rychlostí odjížděly a z výšky připomínaly legrační barevné body. Roury vypadaly jako obří skokanské můstky. Závratná hlubina kamene a ledu vyrazila Servazovi dech. Zbledl, začal rychle polykat a radši se soustředil na horský masiv před sebou. Káva z automatu, kterou vypil dole v hale, mu vyhrkla do krku.

„Tohle nebude klidný let.“

„Žádný problém. Všechno je v pořádku.“

„Vy nemáte závrať?“

„Ne…“

Kapitánka Zieglerová se pod helmou se sluchátky usmála. Servaz za slunečními brýlemi sice neviděl její oči, ale líbilo se mu, jak je opálená a jaké má na tvářích blonďaté chmýří, které laskalo ostré světlo odrážející se od zasněženého horského hřebenu.

„Takový cirkus kvůli jednomu koni!“ řekla náhle.

Servaz pochopil, že ani ona nesouhlasí s nasazením takových sil a že čekala jen na to, až si budou moct promluvit daleko od zvědavých uší. Napadlo ho, jestli jí v tom nebránila hierarchie. A jestli nad celým případem tak trochu neohrnuje nos.

„Nemáte ráda koně?“ zeptal se, aby ji vyprovokoval.

„Mám je ráda moc,“ odpověděla a vůbec se přitom neusmála, „ale o tom to není. Četnictvo má stejné problémy jako vy. Chybí nám prostředky, materiál i lidi a zločinci před námi mají vždy náskok. Takže věnovat veškerou energii zvířeti…“

„Ale taky někomu, kdo je schopen něco takového koni udělat…“

„Ano,“ přitakala tak prudce, že Servaze napadlo, jestli nesdílí stejné znepokojení jako on.

„Popište mi, co se tam nahoře stalo.“

„Vidíte tu kovovou konstrukci?“

„Ano.“

„To je konečná stanice lanovky. Tam ten kůň visel, nahoře nad kabely. Dokonale zrežírovaná scéna. Uvidíte to na videu. Když ho dělníci zdola uviděli, nejdřív si mysleli, že je to nějaký pták.“

„Kolik těch dělníků bylo?“

„Čtyři plus kuchař. Horní stanice lanovky vede ke vchodu do podzemní strojovny. Ten se nachází za tou konstrukcí a je betonový. Jeřábem spustí materiál dolů do šachty a pak ho rozvezou na dvoumístných traktůrcích. Šachta po sedmdesáti metrech ústí do chodby vyhloubené uvnitř hory. Sedmdesát metrů, to je strašná hloubka. Dělníci používají tutéž chodbu, kterou voda z horního jezera teče do potrubí ve strojovně. Když tudy ti muži procházejí, stavidla horního jezera se zavřou.“

Helikoptéra letěla nad konstrukcí umístěnou na svahu hory jako vrtná věž visící prakticky v prázdnotě. Servaz opět cítil, jak mu závrať svírá žaludek. Pod konstrukcí spadal svah strmě do hlubiny. O tisíc metrů níž viděli dolní jezero, zasazené mezi horskými vrcholy, na němž stála velká přehrada s oválnou hrází.

Servaz si všiml stop kolem konstrukce, kde technici nabírali vzorky a přehazovali sníh. Žluté plastikové čtverečky s černými čísly označovaly místa, na nichž našli nějaké indicie. Kovové pilíře stále ještě osvětlovaly halogenové reflektory. Servaze napadlo, že tentokrát technikům nedalo práci izolovat místo činu, ale že jim problémy musí nutně působit mráz.

Kapitánka Zieglerová ukázala na konstrukci.

„Dělníci ani nevystoupili z kabiny. Zavolali dolů a okamžitě jeli zpátky. Dostali strach. Možná se báli, že ten šílenec, který to udělal, se ještě potuluje kolem.“

Servaz ji pozorně sledoval. Čím víc ji poslouchal, tím víc rostl jeho zájem a počet otázek.

„Mohl podle vás jeden člověk vytáhnout mrtvého koně do té výšky a bez pomoci ho pověsit mezi kabely? Vypadá to nemožně, viďte?“

„Freedom byl yearling a vážil kolem dvou set kilogramů. I když si odmyslíme hlavu a krk, pořád musíte zvednout sto padesát kilo masa. Viděl jste ten zvedák před chvílí? Takové stroje dokážou přemístit obrovský náklad. Jenomže si neumím představit jednoho člověka, který by koně sám uzvedl, i kdyby použil nějaký vozík nebo zvedák. Nedokázal by ho vytáhnout nahoru a připevnit ke konstrukci. A máte pravdu i v tom, že by musel mít auto, aby ho dopravil do elektrárny.“

„A strážní nic neviděli.“

„A jsou dva.“

„A nic neslyšeli.“

„A jsou dva.“

Servazovi ani Zieglerové nemusel nikdo připomínat, že sedmdesát procent vrahů je dopadeno během čtyřiadvaceti hodin, které následují po spáchání zločinu. Ale jak je to v případě, když je obětí kůň? To je otázka, na niž pravděpodobně nenajdou odpověď v žádných policejních statistikách.

„Je to moc jednoduché,“ řekla Zieglerová. „To si myslíte, viďte? Že je to moc jednoduché. Dva strážní a jeden kůň. Jaký by mohli mít důvod to udělat? Jestli chtěli Érikovi Lombardovi ukrást koně, proč by ho věšeli na konečnou stanici lanovky, na místě, kde pracují a kde budou první podezřelí?“

Servaz se nad tím zamyslel. Skutečně, proč? Ale je možné, že by nic neslyšeli?

„A pak, proč by něco takového dělali?“

„Nikdo není dostatečně bdělý. Ani polda, ani četník,“ řekl. „Všichni mají svá tajemství.“

„Vy nějaké máte?“

„Vy ne?“

„Ano, ale pořád tu máme ten Wargnierův ústav,“ řekla spěšně a manévrovala přitom helikoptérou. Servaz znovu zadržel dech. „Určitě je tam zavřený někdo, kdo by byl něčeho takového schopen.“

„Chcete naznačit, že se odtamtud někomu podařilo odejít a zase se vrátit, aniž by si toho personál všiml?“ zeptal se. Pak se zamyslel. „Musel by se dostat až do jezdeckého areálu, tam zabít koně, vytáhnout ho z boxu a sám ho naložit do auta. A zase by si ho nikdo nevšiml. Ani tady, ani tam? A pak by mu musel uříznout hlavu, dopravit ho nahoru na…“

„Dobrá, dobrá, je to absurdní,“ přerušila ho. „A navíc se vracíme pořád k jednomu a tomu samému bodu. Jak by nějaký šílenec dokázal pověsit koně tam nahoru bez pomoci další osoby?“

„Takže uprchli dva šílenci a zase se vrátili do cely? To neobstojí.“

„V tomhle případu neobstojí nic.“

Helikoptéra se náhle naklonila doprava a chystala se obletět horu. Nebo to byla hora, která se naklonila z opačné strany? Servaz to nedokázal rozeznat, jen znovu začal rychle polykat. Konstrukce a betonový vchod zmizely za nimi. Pod čelním sklem defilovaly skály a potom se objevilo jezero, mnohem menší než to spodní. Jeho hladinu, ukrytou mezi skalami, pokrývala hustá vrstva ledu a sněhu. Vypadalo jako zamrzlá sopka.

Servaz si všiml chaty stojící na břehu jezera vedle přehrady a přilepené ke skále.

„Horní jezero,“ řekla Zieglerová. „A chata, kde bydlí dělníci. Dostávají se do ní zubačkou vedoucí přímo z podzemní strojovny v hlubinách hory až do chaty. Když se setmí, tady spí, jedí a žijí. Tráví tu pět dní, než na víkend sestoupí dolů do údolí, a takhle se to opakuje celé tři týdny. Mají tu veškeré pohodlí, včetně satelitní televize, ale stejně je to hrozná práce.“

„Proč se sem nedostávají vzduchem, a místo toho musí zastavit průtok vody a projít chodbou?“

„Elektrárna nemá vlastní helikoptéru. Přistávací plocha se používá jen v extrémně naléhavých případech. To platí i o spodní přistávací dráze. Využívají ji horští záchranáři. Ale jen pokud je příznivé počasí.“

Helikoptéra začala pomalu klesat k rovné plošině vybudované uprostřed změti firnu a roztroušených morén. Zahalil je oblak prachového sněhu. Servaz pod sněhem rozeznal velké H.

„Máme štěstí,“ řekla Zieglerová do odposlechu. „Je to teprve pět hodin, co dělníci objevili mrtvolu. Nedostali se až sem. Počasí bylo dost špatné.“

Lyžiny helikoptéry se dotkly země. Servaz cítil, jak se do něj vrací život. Pevná země, i když ve výšce dva tisíce metrů nad mořem. Jenomže se bude muset stejnou cestou dostat dolů a při téhle představě mu žaludek zase udělal kotrmelec.

„Jestli tomu dobře rozumím, jakmile je chodba zaplněná vodou a je špatné počasí, zůstanou tady uvěznění? Co dělají, když dojde k nějakému neštěstí?“

Kapitánka Zieglerová se výmluvně ušklíbla.

„Musí znovu vyprázdnit chodbu a dostat se šachtou k lanovce. Za dvě nebo spíš za tři hodiny jsou zpátky v centrále.“

Servaz by rád věděl, jak velké prémie berou muži podstupující takové riziko.

„Komu patří elektrárna?“

„Lombardově skupině.“

Lombardově skupině. Vyšetřování sotva začalo a Lombard se už podruhé objevil na obrazovce jejich radaru. Servaz si v duchu představil nejasné obrysy společností, filiálek, holdingů nejen ve Francii, ale pravděpodobně také v zahraničí, jako chobotnici, jejíž chapadla se roztahují všude, jak v nich peníze nahrazují krev a proudí po milionech k jejímu srdci. Nebyl odborníkem na ekonomické záležitosti, ale podobně jako dnes všichni i on znal slovo „nadnárodní“. Byla taková stará elektrárna pro Lombardovu skupinu vůbec rentabilní?

Rotace vrtulí zpomalily a hvízdání turbíny umlklo.

Ticho.

Zieglerová si sundala helmu, otevřela dvířka a vystoupila. Servaz udělal totéž. Pomalu kráčeli k zamrzlému jezeru.

„Jsme dva tisíce metrů vysoko,“ oznámila mladá žena. „Je to cítit, ne?“

Servaz se zhluboka nadechl omamného vzduchu. Hlava se mu lehce točila – možná to způsobil let helikoptérou nebo nadmořská výška. Ale byl to spíš povznášející než rušivý pocit, i když se podobal závrati. V duchu se ptal, jestli existuje opilost z hor. Zasáhla ho krása a divokost místa. Přímo nerostná osamělost, zářivá a bílá pustina. Okenice chaty byly zavřené. Servaze napadlo, že dělníci musí cítit něco podobného každé ráno, když vstanou a otevřou okna vedoucí k jezeru. Ale možná jen myslí na to, co je ten den čeká v hlubinách hory, na ohlušující rachot, umělé světlo a na nekonečně dlouhé hodiny.

„Půjdete? Chodby vyhloubili v roce 1929 a strojovnu zřídili o rok později,“ řekla Zieglerová a kráčela k chatě.

Chata měla prodlouženou střechu, podepřenou velkými pilíři z hrubého kamene. Podobala se chodbě, do níž vedla všechna okna kromě jediného, umístěného z boku. Na jednom pilíři si Servaz všiml pohyblivého kloubu pro parabolickou anténu.

„Chcete si prohlédnout chodby?“

„Samozřejmě. Naši muži jsou ještě uvnitř. Ale nemyslím, že tady něco najdeme. Ti šílenci se určitě nedostali až sem. Prostě jen toho koně pověsili na konstrukci a zase sjeli dolů.“

Otevřela dřevěné dveře. Uvnitř svítily všechny lampy. Po místnostech se pohybovala spousta lidí. Byly tam ložnice po dvou postelích, obývací pokoj s televizí, dvěma pohovkami a skříní a velká kuchyň se stolem velkým jako v klášterním refektáři. Zieglerová vedla Servaze dozadu, do části vyhloubené ve skále. Poslední místnost se podobala plavební komoře a zároveň šatně. Stály tam kovové skříňky a na zdech visely věšáky. Vzadu Servaz uviděl žlutou mříž zubačky a za ní černou díru šachty vedoucí do temných útrob hory.

Zieglerová na něj mávla, aby si nasedl, pak za nimi zavřela mříž a stiskla knoflík. Zaduněl motor a kabina se pohnula. Začala po lesklých kolejničkách pomaličku sestupovat, lehce se chvěla a klesala ve čtyřicetistupňovém převýšení. Za mříží se míhaly černé skály a jejich sestup v pravidelných intervalech rytmicky provázelo světlo zářivek. Šachta končila ve velkém sále, vytesaném do skály a osvětleném řadami zářivek. Připomínal podzemní továrnu plnou strojů, potrubí a kabelů. Všude se tu hemžili technici v bílých kombinézách, které Servaz viděl v centrále.

„Chtěl bych okamžitě vyslechnout dělníky, i kdyby tady měli strávit noc. Nenechte je odjet domů. Každou zimu sem jezdí stejní lidé?“

„Co máte na mysli?“

„V tuhle chvíli nic. V tomto stadiu se vyšetřování podobá lesní křižovatce. Všechny cesty, které z ní vedou, jsou stejné, ale pouze jediná je správná. Při pobytech v horách, v takové izolaci a daleko od světa, určitě vznikají úzké vazby, ale taky ponorková nemoc. Na něco takového musí mít člověk náturu.“

„Bývalí dělníci, kteří mají na Lombarda vztek? Ale proč takové divadýlko? Když se někdo chce svému zaměstnavateli pomstít, přijde do práce, zastřelí buď šéfa, nebo jeho kolegy a potom obrátí zbraň proti sobě. Nebude se zdržovat věšením koně na konečnou stanici lanovky.“

Servaz věděl, že Zieglerová má pravdu.

„Obstaráme si psychologické posudky všech zaměstnanců, kteří v centrále pracují nebo pracovali v posledních letech,“ řekl. „A především členů skupiny pobývající tady nahoře.“

„Dobře!“ křikla Zieglerová, aby přehlušila okolní randál. „A co strážní?“

„Nejdřív dělníci a teprve potom strážní. Když bude potřeba, strávíme tady celou noc.“

„Kvůli jednomu koni?“

„Kvůli jednomu koni,“ potvrdil Servaz.

„Máme kliku. Za normálních okolností je tady pekelný hluk, ale dělníci zavřeli stavidla a voda z jezera už do přerušovače neteče.“

I Servaz si uvědomil, že randál už není tak strašný.

„Jak to funguje?“ zeptal se hlasitě.

„Já moc nevím. Přehrada horního jezera se při tání sněhu naplní. Voda je svedena podzemními chodbami do potrubí. To jsou ty velké roury, které jsou vidět zvenčí, jak směřují k hydraulice centrály dole v údolí. Síla vody spustí spodní turbíny. Ale tady nahoře jsou taky turbíny. Voda jimi teče v jakési kaskádě. Turbíny převádějí sílu vody do mechanické energie a alternátory pak tuto mechanickou energii přeměňují v elektřinu, která je odtud odváděna vysokonapěťovým vedením. Strojovna a centrála produkují padesát čtyři milionů kilowatthodin ročně, což stačí zásobit město o třiceti tisících obyvatelích.“

Servaz se tomuto didaktickému výkladu musel zasmát.

„Na člověka, který o tom moc neví, máte docela dobré informace.“

Pohledem přeletěl černou jeskyni plnou mříží a mechanických soustav, z nichž vybíhaly svazky kabelů, řady zářivek, vzduchových potrubí, obrovských starých strojů, kontrolních panelů, betonová podlaha…

„Dobře,“ řekl, „jedeme nahoru. Tady nic nenajdeme.“

Když vyšli ven, nebe se zatáhlo. Nad zamrzlým kráterem, který najednou vypadal hrůzostrašně, letěly tmavé cáry mraků. Divoký vítr před sebou hnal sněhové vločky. Náhle to tu skutečně vypadalo jako místo činu. Bylo v tom něco chaotického, černého a ledového. Zoufalé ržání koně se mohlo v řevu větru snadno ztratit.

„Pospěšme si,“ pobízela ho Zieglerová. „Počasí se kazí.“

Blonďaté vlasy jí v poryvech větru vlály a z drdolu se uvolňovaly neposlušné kadeře.

4.

„SLEČNO BERGOVÁ, NEBUDU ZASTÍRAT, ŽE NECHÁPU, proč doktor Wargnier tolik trval na vašem přijetí. Chci tím říct: klinická psychologie, genetická psychologie, freudovské teorie a všechna ta… směsice neužitečných oborů. Radši bych tu viděl odborníka na klinickou anglosaskou metodu.“

Doktor Francis Xavier seděl za obrovským psacím stolem. Byl to malý, pečlivě udržovaný muž, ještě poměrně mladý, s kravatou s přehnanými květinovými vzory pod bílým pláštěm, obarvenými vlasy a extravagantními červenými brýlemi. Měl lehký quebecký přízvuk.

Diana nenápadně pohlédla na Slovník duševních nemocí vydaný Americkou psychiatrickou asociací, což byla jediná kniha v kanceláři. Lehce nakrčila obočí. Směr, jaký nabrala diskuse, se jí nelíbil, ale čekala, až doktor nakonec vyloží na stůl všechny karty.

„Rozumějte mi dobře, já jsem psychiatr. A… jak to říct? Neumím si dost dobře představit, jaký přínos můžete pro naše zařízení mít… Říkám to upřímně, nechci vás urazit.“

„Já… jsem přijela… abych si doplnila vzdělání, doktore Xaviere. Doktor Wargnier vám to určitě říkal. Ostatně váš předchůdce jmenoval svého zástupce ještě před svým odchodem a dal souhlas s mou nepřítomností… pardon, s mou přítomností tady. Váš ústav spolupracuje s Ženevskou univerzitou. Jestliže jste s mým příjezdem nesouhlasil, mohl jste nám to sdělit pře…“

„Abyste si doplnila vzdělání?“ zopakoval Xavier a našpulil rty. „Kde myslíte, že jste? Na fakultě? Na těchhle chodbách na vás čekají vrazi,“ dodal a ukázal na dveře kanceláře. „Jsou zrůdnější než nejhorší stvoření, která se objevují ve vašich nočních můrách, slečno Bergová. Jsou naší Nemesis. Naším trestem za to, že jsme zavraždili Boha, je společnost, kterou jsme stvořili a v níž se zlo stalo normou.“

Dianě jeho poslední věta připadala příliš patetická. Ostatně jako všechno na doktoru Xavierovi. Nicméně způsob, jakým tu větu vyslovil – byla to zvláštní směs strachu a rozkoše –, zapříčinil, že se celá chvěla. Cítila, jak se jí na zátylku ježí vlasy. Má z nich strach. Objevují se mu ve spaní ve snech, nebo je možná slyší řvát až do svého pokoje.

Hleděla na nepřirozenou barvu jeho vlasů a myslela na jednu postavu z knihy Gustava von Aschenbacha Smrt v Benátkách, která si také barvila vlasy, obočí a knír, aby se líbila mladému efébovi, kterého potkala na pláži. Chtěla podvést smrt a přitom si vůbec neuvědomovala, jak je její pokus zoufalý a patetický.

„Mám zkušenosti jako soudní psycholožka. Za tři roky jsem se setkala s víc než třemi sty sexuálními delikventy.“

„Kolik mezi nimi bylo vrahů?“

„Jeden.“

Studeně se na ni usmál. Naklonil se nad její složkou.

„Diplom z psychologie a diplom ze studií klinické psychologie na Ženevské univerzitě,“ četl a červené brýle mu klouzaly na špičku nosu.

„Čtyři roky jsem pracovala v soukromé psychoterapeutické a psychologické ordinaci. Zpracovávala jsem posudky pro civilní i trestní soud. Stojí to v mém životopisu.“

„Stáže ve vězeňských zařízeních?“

„Byla jsem na stáži v lékařském oddělení vězení Champ-Dollon a tam jsem také vystavovala soudní posudky a jako spoluautor pracovala na posuzování sexuálních deliktů.“

„Mezinárodní akademie práva a duševního zdraví, Ženevská asociace psychologů a psychoterapeutů, Švýcarská společnost právní psychologie…“

„Dobře, dobře, dobře…“

Znovu na ni upřel pohled. Diana měla nepříjemný pocit, jako by se ocitla před porotou.

„Je tady ovšem jedna věc… S tímto typem pacientů nemáte absolutně žádné zkušenosti, jste mladá a musíte se ještě naučit spoustu věcí. Mohla byste… samozřejmě nechtěně… svou nezkušeností pokazit všechno, o co se tady snažíme. Zdravotní stav našich chovanců může zhoršit cokoliv.“

„Co tím chcete říct?“

„Je mi líto, ale nepřeji si, abyste měla přístup k sedmi nejnebezpečnějším pacientům z jednotky A. A žádného zástupce nepotřebuji. K ruce mám vrchní sestru.“

Mlčela tak dlouho, až se zamračil. Když promluvila, měla rozvážný a pevný hlas.

„Doktore Xaviere, právě kvůli těmto pacientům jsem tady. Doktor Wargnier vám to určitě řekl. Bylo to obsahem naší korespondence. Naše dohoda zněla jasně. Nejenže mi doktor Wargnier povolil setkávat se s vašimi sedmi pacienty z jednotky A, ale požádal mě, abych o nich napsala psychologický posudek. Týkalo se to především pacienta jménem Julian Hirtmann.“

Viděla, jak zbrunátněl. Jeho úsměv zmizel.

„Slečno Bergová, doktor Wargnier už toto zařízení neřídí. Řídím ho já.“

„V tom případě tady nemám co pohledávat. Musím o tom referovat vašim nadřízeným a informovat Ženevskou univerzitu. A doktora Spitznera. Přijíždím zdaleka, doktore. Měl jste mě téhle zbytečné cesty ušetřit.“

Prudce vstala.

„No tak, no tak, slečno Bergová!“ řekl Xavier, rovněž vstal a rozpřáhl ruce. „Neunáhlete se! Posaďte se, prosím! Jste tady vítána. Rozumějte mi dobře, já proti vám nic nemám. Jsem si jistý, že se určitě budete snažit. A kdoví? Možná že… nový názor… řekněme nový přístup… nekonvenční může vést k pochopení těchto zrůd. Ano, ano, proč ne? Já od vás jen žádám, abyste s nimi omezila kontakty na nezbytně nutné a abyste přesně dodržovala vnitřní řád. Klid tady spočívá na křehké rovnováze, i když bezpečnostní opatření jsou tady desetkrát větší než v jakémkoliv jiném psychiatrickém ústavu. Každý zmatek by tu však mohl mít nedozírné následky.“

Francis Xavier obešel psací stůl. Byl ještě menší, než si Diana myslela. Sama měřila metr šedesát sedm a Xavier očividně měřil stejně, nehledě na její vysoké podpatky. Bílý, neposkvrněný plášť, který mu byl příliš velký, kolem něj jen vlál.

„Pojďte, něco vám ukážu.“

Otevřel skříň. Na ramínkách visely bílé pláště. Jeden vzal a podal ho Dianě. Ucítila pach plísně a pracího prostředku. Lehce se jí dotknul a svou ruku s pečlivě ošetřenými nehty jí položil na paži.

„Na první pohled nejsou nijak strašní,“ řekl líbezně a hleděl jí přitom do očí. „Zapomeňte, kdo jsou, zapomeňte, co udělali. Soustřeďte se pouze na práci.“

Vzpomněla si na Wargnierova slova v telefonu. Řekl jí něco podobného.

„Už jsem se se sociopaty setkala,“ namítla, ale jejímu hlasu tentokrát chyběla jistota.

Skrz červené brýle spatřila, jak se mu pohled náhle rozzářil.

„S takovými ne, slečno Bergová. S takovými ne.“

BÍLÉ STĚNY, BÍLÁ PODLAHA, BÍLÉ ZÁŘIVKY… Diana si tuto barvu spojovala s nevinností, bezúhonností a panenstvím, jako většina lidí ze západu. V téhle bílé však žili zrůdní vrazi.

„Bílá byla původně barvou smrti a bolesti,“ řekl Xavier, jako by jí četl myšlenky. „Dodnes to platí v Orientu. Je to krajní hodnota, stejně jako černá. Navíc je tato barva spojována s místními rituály. Na vás takhle působí, viďte? Ale já si tuhle barvu pro zdejší interiér nevybral. Jsem tady teprve pár měsíců.“

Před nimi i za nimi se otevíraly a zavíraly mříže a v tlustých zdech cvakaly elektronické zámky. Malý doktor Xavier kráčel před ní.

„Kde to jsme?“ zeptala se a v duchu počítala bezpečnostní kamery, dveře a východy.

„Opustili jsme administrativní budovu a právě vcházíme do psychiatrické jednotky. Tady jsme v prvním uzavřeném okruhu.“

Diana pozorovala, jak strká magnetickou kartu do čtečky na zdi. Čtečka kartu identifikovala a vyplivla. Mříž se otevřela. Na druhé straně se nacházela prosklená buňka. V ní seděli dva strážní v oranžových kombinézách a sledovali monitory bezpečnostních kamer.

„V současné době tu máme osmdesát osm pacientů, kteří byli prohlášeni za nebezpečné a u nichž hrozí riziko opakovaného agresivního jednání. Naše klientela pochází z vězeňských zařízení nebo psychiatrických ústavů ve Francii, ale také v Německu, Švýcarsku a Španělsku… Jedná se o individua, u kterých se ke zločinnosti, násilí a kriminalitě pojí ještě jejich duševní stav. Pacienti příliš nebezpeční na to, aby zůstávali v nemocnicích, vězňové, jejichž psychózy jsou příliš vážné, než aby je mohli léčit ve vězení, nebo vrazi, které soud prohlásil za nepříčetné. Naše klientela vyžaduje kvalifikovaný personál jak po stránce zdravotní, tak i bezpečnostní. Teď se nacházíme v pavilonu C. Máme tu tři bezpečnostní úrovně: slabou, střední a silnou. Tady jsme v zóně slabé úrovně.“

Diana pocítila bodnutí pokaždé, když Xavier mluvil o pacientech jako o klientele.

„Wargnierův ústav prokázal, že se o agresivní, nebezpečné a násilné pacienty dokáže postarat. Naše léčebné prostředky jsou založeny na nejvyšších a nejmodernějších léčebných standardech. V první fázi provádíme psychiatrické a kriminologické vyšetření, jehož součástí jsou zejména analýzy podvědomí a pletyzmografie.“

Diana sebou trhla. Pletyzmografická analýza spočívá v tom, že se měří reakce pacienta na audio a video stimuly, při nichž se používají nejrůznější typy scénářů a partnerů, jako například obrazy nahých žen nebo dětí.

„Vy používáte averzivní terapii založenou na pletyzmografických zkouškách, podle nichž stanovujete profily deviantů?“

„Ano.“

„Ale averzivní pletyzmografie není přijímána jednoznačně,“ namítla.

„Tady funguje,“ odpověděl Xavier pevně.

Strnula. Pokaždé když se mluvilo o averzivní léčbě, vzpomněla si na Mechanický pomeranč. Averzivní léčba spočívá v tom, že se deviantovi pouští obrazy znásilnění, nahých dětí a podobně, nahrané na kazetu nebo na DVD, a asociují se s velmi nepříjemnými a dokonce bolestivými pocity, například s elektrickými šoky nebo s dávkami amoniaku, nahrazujícími příjemné pocity, které pacient obvykle při podobných fantaziích cítí. Systematické opakování těchto pokusů má za cíl trvale změnit chování subjektu. Je to jistý druh Pavlovova reflexu uplatňovaný na sexuálních deviantech a pedofilech v některých zemích, například v Kanadě.

Xavier si hrál s propiskou, která mu vyčnívala z kapsičky na hrudi.

Doktor Xavier hleděl na Dianu přes brýle s přehnanou shovívavostí.

„Většina studií ale tyto výsledky zpochybňuje,“ namítla Diana. „Podle některých odborníků se psychiatrické posouzení nebezpečnosti mýlí alespoň v jednom ze dvou případů.“

„My samozřejmě tato dilemata s našimi chovanci neřešíme. Mnohokrát předvedli, jak jsou nebezpeční. Tohle je druhá bezpečnostní úroveň.“

Venku zase začalo sněžit.

„Ano.“