Toto vydání vychází ve spolupráci s Algonquin Books,

imprintem Workman Publishing Co., Inc., divizí Hachette Book Group,

Inc., New York, New York, USA. Všechna práva vyhrazena.

Water for the Elephants

Copyright © Sara Gruen, 2006

Translation © Iveta Nuhlíčková, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN EPUB: 978-80-7689-513-3

ISBN MOBI: 978-80-7689-514-0

BOBOVI,

KTERÝ ZŮSTÁVÁ MOU TAJNOU ZBRANÍ

PODĚKOVÁNÍ

Za přispění k této knížce děkuji následujícím lidem:

Skvělému týmu nakladatelství Algonquin, který zahrnuje Chucka Adamse, Michaela Tackense, Aimee Rodriguezovou, Katherine Wardovou, Elisabeth Scharlattovou a Inu Sternovou. Zvláštní dík patří Craigu Popelarsovi, jenž přiměl knihkupce uvěřit. Všem vám z hloubi srdce děkuji.

Svým prvním čtenářům, Karen Abortové, Maggie Danaové, Kristy Kiernanové, Maureen Ogleové, Kathryn Puffettové (která je náhodou mou matkou) a Terrenci Baileyovi (který je náhodou mým otcem) děkuji za lásku, podporu a pravidelné rozptýlení.

Garymu C. Payneovi za odpovědi na otázky týkající se cirkusu, poskytnutí řady příběhů a zkontrolování rukopisu.

Fredu D. Pfeningovi III., Kenu Harckovi a Timothymu Teggeovi, kteří mi velkoryse dovolili použít fotografie ze svých sbírek. Zvláštní dík patří Fredovi, který přečetl text a pomohl mi ho doladit.

Heidi Taylorové, tajemnici Muzea Ringling, která mi pomohla vystopovat a zajistit držitele práv na různé fotografie, a Barbaře Fox McKellarové za svolení použít fotografie jejího otce.

Marku a Carrie Kabakovým za jejich pohostinnost a za to, že mě seznámili s Markovými starými známými z Kansas City Zoo.

Andrewu Walaszekovi za kontrolu polských překladů.

Keithu Croninovi za cenné poznámky i nápad na název.

Emmě Sweeneyové, která splňuje všechno, co se dá od agenta očekávat.

A nakonec svému muži Bobovi – své lásce a největšímu zastánci.

Myslel jsem vážně, co jsem tvrdil, a tvrdím, co si myslím...

Slon je věrný – to už si nerozmyslím!

Theodor Seuss Geisel, Horton Hatches the Egg

(Horton sedí na vejci), 1940

Prolog

Pod červenobílou markýzou u stánku jsme zůstali jen tři: Grady, já a kuchař. S Gradym jsme seděli u oprýskaného dřevěného stolu a před sebou měli každý na pomačkaném plechovém talíři burger. Kuchař stál za pultem a špachtlí přejížděl po roštu. Gril už nechal vychladnout, ale kolem se stále vznášel pach přepáleného tuku.

Zbytek uličky – ještě před chvílí tam bylo plno lidí – byl prázdný, postávalo tam jen několik zaměstnanců a pár mužů, kteří čekali, až je uvedou do stanu exotických tanečnic. S klobouky staženými hluboko do čela a rukama zabořenýma v kapsách se nervózně rozhlíželi kolem sebe. Nebudou zklamaní, někde vzadu už čeká Barbara a její bujné vnady.

Ostatní lidé z města – strýc Al jim říkal venkovští balíci – už prošli zvěřincem do šapitó, které pulzovalo hlasitou hudbou. Kapela burácela jako obvykle tak zvučně, že to rvalo uši. Znal jsem program nazpaměť – v tuhle chvíli se představení blíží k vrcholu a Lottie stoupá po laně nad střed manéže.

SBÍRKY THE RINGLING CIRCUS MUSEUM, SARASOTA, FLORIDA

Upíral jsem pohled na Gradyho a snažil se rozluštit, co říká. Rozhlédl se kolem a naklonil se blíž.

„Mimochodem,“ řekl a upřel na mě pohled, „mám pocit, že teď můžeš hodně ztratit.“ Aby svá slova zdůraznil, zvedl obočí. Rozbušilo se mi srdce.

Z šapitó se ozval ohlušující potlesk a kapela přešla plynule na Gounodův waltz. Instinktivně jsem se otočil ke zvěřinci, protože tohle byl signál pro číslo se slonem. Marlena se buď připravuje nasednout, nebo už je usazená Rosie za hlavou.

„Budu muset jít,“ řekl jsem.

„Seď,“ zarazil mě Grady. „A jez. Jestli se chystáš vypařit, tohle může být na dlouhou dobu tvoje poslední jídlo.“

V tu chvíli se ozvaly příšerné zvuky a ustala hudba. Žesťové a dřevěné dechové nástroje a bicí spolu neladily – trombony a pikoly vyluzovaly nepříjemnou kakofonii, tuba zabrumlala a podivné cinkání činelů se rozléhalo nad hlavami diváků.

Grady ztuhl nakloněný nad talířem s široce otevřenou pusou.

Rozhlížel jsem se ze strany na stranu. Nikdo nepohnul ani svalem – všechny pohledy směřovaly k šapitó. Několik stébel slámy se líně vznášelo nad udusanou zemí.

„Co to je? Co se děje?“ zeptal jsem se.

„Pšt,“ sykl Grady.

Kapela začala znovu hrát, tentokrát pochod „Hvězdy a pruhy navždy“.

„Ach, Bože. Do hajzlu!“ Grady odsunul jídlo a vyskočil, až převrátil lavici.

„Co je? Co se děje?“ křikl jsem za ním, protože už se dal do běhu.

„Pochod zkázy!“ volal přes rameno.

Otočil jsem se ke kuchaři, který ze sebe rval zástěru. „O čem to kčertu mluví?“

„Pochod zkázy,“ zopakoval a přetahoval si zástěru přes hlavu. „To znamená, že se něco zvrtlo – nějakej malér.“

„Co jako?“

„Může jít o cokoli – může to být požár v šapitó, nějaký splašený zvíře, cokoli. Ježíši. Chudáci balíci o tom nejspíš ještě nemají tušení.“ Proběhl pod sklápěcím pultem a hnal se dál.

Nastal chaos – prodavači cukrovinek se nakláněli přes pulty, dělníci vykukovali zpod okraje stanu, stavěči přibíhali přes pláň. Všichni, kdo měli něco společného s cirkusem Benzini, nejúžasnější podívanou na světě, spěchali k velkému stanu.

Joe se kolem mě prohnal tryskem. „Jacobe – je to ve zvěřinci,“ křikl. „Zvířata jsou volná, splašila se. Utíkej, utíkej!“

Nemusel mi to říkat dvakrát. Někde ve stanu je Marlena.

Jak jsem se blížil, ucítil jsem dunění. Vyděsilo mě to k smrti, protože nešlo o zvuk, třásla se zem pod nohama.

Vrazil jsem dovnitř a ocitl jsem se před obrovským jakem – přede mnou byla široká hruď s vlnitou srstí a vzpínající se kopyta, rudé nozdry a protáčející se oči. Zvíře se prohnalo kolem mě tak těsně, že jsem se zhoupl dozadu, a jen díky tomu, že plachta zapružila, mě tvor nenabral na zahnuté rohy. Na hřbetě se mu držela vyděšená hyena.

Stánek uprostřed stanu byl povalený a na jeho místě se míhala spousta pruhů a skvrn – objevovaly se nohy, ocasy a pařáty, všechno to řvalo, ječelo, vřeštělo nebo ržálo. Nad vším děním se tyčil lední medvěd a slepě rozdával rány obrovskými tlapami. Zasáhl lamu a ta padla k zemi. Její krk a nohy se tyčily do stran jako cípy hvězdy. Šimpanzi vřeštěli a nadávali, houpali se na provazech a snažili se udržet co nejdál od šelem. Zebra s vyděšeným pohledem kličkovala příliš těsně před přikrčeným lvem, který se po ní ohnal, nezasáhl a s břichem těsně u země se odplížil.

Přejížděl jsem pohledem stan a zoufale se snažil najít Marlenu. Místo toho jsem zahlédl jednu z šelem, jak proklouzla spojovacím tunelem do velkého šapitó – byl to panter, a když jeho černé pružné tělo zmizelo v tunelu, musel jsem se opřít. Pokud lidé ve stanu zatím nic netuší, brzy to zjistí. Trvalo to ještě několik vteřin, pak to přišlo – jeden vyděšený výkřik následovaný dalším a dalším. Potom šapitó vybuchlo bouří těl, která se snažila jedno přes druhé dostat z tribun. Kapela znovu ztichla, tentokrát už se ale neozvala. Zavřel jsem oči a modlil se: „Bože, prosím, ať utíkají zadním východem. Bože, prosím, nedovol jim, aby se snažili uniknout tudy.“

Znovu jsem otevřel oči a obhlédl zvěřinec. Marně jsem se pokoušel ji najít. Proboha, copak je tak těžké najít dívku a slona?

Když jsem uviděl růžové flitry, téměř jsem vykřikl úlevou. Možná jsem to i udělal, ale už si nevzpomínám.

Stála na opačné straně u stěny, klidná jako letní den. Flitry se leskly a připomínaly diamanty, zářící maják mezi různobarevnými zvířaty. Zahlédla mě také a dlouze se mi zadívala do očí. Ta chvíle mi připadala jako věčnost. Vypadala uvolněná, jakoby malátná. Dokonce se usmívala. Začal jsem se k ní prodírat, ale něco v jejím výraze mě zarazilo.

Ten mizera stál zády k ní, měl zarudlou tvář, křičel a zběsile kolem sebe mával rukama a holí se stříbrnou rukojetí. Jeho hedvábný cylindr se válel vedle něho na zemi.

Po něčem se natáhla. V tu chvíli mezi námi proběhla žirafa, dlouhý krk se jí půvabně pohupoval, i když ji zachvátila panika, a když zvíře odběhlo, všiml jsem si, že zvedla železný sloupek. Držela ho volně, jedním koncem ho opírala o udusanou zem. Znovu na mě upřela zmatený pohled. Potom očima sklouzla k jeho hlavě.

„Panebože,“ vydechl jsem a najednou pochopil. Naklonil jsem se kupředu a zakřičel, i když můj hlas k ní nemohl dolehnout. „Nedělej to! Nedělej to!“

Zvedla sloupek vysoko do vzduchu a udeřila, hlava mu praskla jako meloun. Temeno se mu odhalilo, vytřeštil oči a ústa mu ztuhla ve tvaru O. Padl na kolena a potom přepadl dopředu na slámu.

Byl jsem příliš vyděšený, abych se pohnul. Navíc mi nohy objímal mladý orangutan.

Je to strašně dávno. Hodně dávno. Ale pořád mě to pronásleduje.

MOC O TÉ DOBĚ NEMLUVÍM. Nikdy jsem o ní nemluvil. Nevím proč – pracoval jsem u cirkusu téměř sedm let, a pokud to není dobré téma ke konverzaci, není mi jasné, co by jím mělo být.

Vlastně dobře vím proč: Nikdy jsem sám sobě nevěřil. Bál jsem se, že by mi to mohlo uklouznout. Věděl jsem, jak důležité je udržet její tajemství, a tak jsem ho neprozradil – po zbytek jejího života, a ani potom ne.

Během sedmdesáti let jsem se o tom nezmínil živé duši.

Jedna

Je mi devadesát. Nebo možná devadesát tři. Jedno, nebo druhé.

Když je člověku pět, má svůj věk spočítaný na měsíce. Dokonce i kolem dvaceti přesně víte, kolik vám je. Je mi dvacet tři, řeknete, nebo třeba dvacet sedm. Potom se ale přehoupne třicítka a začne se dít něco zvláštního. Nejdřív je to jen drobný zádrhel, chvilkové zaváhání. Kolik je ti? No, je mi – začnete sebejistě, ale pak se zarazíte. Chystali jste se říct třicet tři, ale to už vám není, je vám pětatřicet. A potom vás to zneklidní, protože začnete uvažovat, jestli tohle je začátek konce. Samozřejmě že je, ale bude trvat ještě desetiletí, než si to připustíte.

Začnete zapomínat slova: máte je na jazyku, ale místo aby se vám vybavila, zůstanou tam. Jdete pro něco nahoru, a když tam přijdete, nemůžete si vzpomenout, pro co jste vlastně šli. Své dítě oslovíte jménem všech svých ostatních dětí a nakonec i psa, než přijdete na to pravé. Občas zapomenete, co je za den. A nakonec zapomenete i na rok.

Vlastně nejde ani tak o to, že bych zapomínal. Spíš jako bych přestal držet krok. Přehoupli jsme se do dalšího tisíciletí, to vím – tolik povyku a trápení kvůli ničemu. Když se všichni ti mladí třásli strachy a kupovali trvanlivé potraviny, protože někdo byl příliš líný udělat místo pro čtyři číslice namísto jen pro dvě – ale mohlo to být minulý měsíc nebo před třemi lety. A krom toho, co na tom vlastně záleží? Jaký je rozdíl mezi třemi týdny nebo třemi roky, nebo dokonce třemi desetiletími s rozvařeným hráškem, podivnou kaší a plenami? Je mi devadesát. Nebo devadesát tři. Jedno, nebo druhé.

BUĎ DOŠLO K NĚJAKÉ NEHODĚ, nebo se pracuje na silnici, protože na konci chodby u okna postává houf stařenek, nalepených na sklo jako skupinka dětí nebo vězňů. Jsou křehké a slabé, vlasy mají jemné jako mlžný opar. Většina z nich je o dobrých deset let mladší než já, to mě uvádí v údiv. I když vás zradí tělo, mysl to odmítá.

Sedím v hale zaparkovaný vedle svého chodítka. Od zlomeniny krčku jsem urazil už dlouhou cestu, díkybohu za to. Chvíli se zdálo, že už nikdy nebudu chodit – především kvůli tomu jsem se nechal přemluvit, abych šel sem. Ale každých pár hodin vstanu, ujdu pár kroků a každý den se dostanu o kousek dál, než se rozhodnu otočit a vrátit se zpátky. I ve starých psech ještě dřímá život.

Postává jich tam teď pět. Bělovlasé stařenky v chumlu ukazují pokřivenými prsty na sklo. Chvíli čekám, jestli se rozejdou. Zůstávají tam.

Rozhlédnu se, ujistím se, že mám vozík zabrzděný, a opatrně se zvednu. Opřu se o područky a pak podniknu nebezpečný manévr přesunu do chodítka. Chytím se šedých gumových držadel a sunu se dopředu, dokud nemám natažené ruce. Je to přesně na vzdálenost jedné dlaždice. Posunu levou nohu dopředu, ujistím se, že mě pevně podpírá, a potom přisunu druhou. Posunout, přisunout, počkat, přisunout. Posunout, přisunout, počkat, přisunout.

Chodba je dlouhá a nohy mě neposlouchají tak, jak jsem byl zvyklý. Díkybohu to není ochrnutí, jakým trpěl Velbloud, ale i tak mě to zpomaluje. Chudák starý Velbloud – je to už roky, co jsem si na něho vzpomněl naposledy. Chodidla mu volně bimbala na konci nohou, a proto musel nohu pokaždé vysoko zvednout a vykopnout dopředu. Já za sebou chodidla táhnu, jako by byla hrozně těžká, a kvůli ohnutým zádům upírám pohled obvykle na pantofle orámované chodítkem.

Chvíli mi trvá, než se dostanu na konec chodby, ale dokážu to – a na vlastních nohou. Jsem šťastný jako blecha, i když teprve tam si uvědomuju, že se budu muset dostat i zpátky.

Staré dámy se rozestupují. Tohle jsou ty vitální, ty, které se ještě dokážou samy pohybovat, nebo mají kamarádky, které je vozí. Tyhle staré holky mají pořád ještě páru a jsou na mě hodné. Představuju tady raritu – starý muž v záplavě vdov, jež stále smutní po svých ztracených manželích.

„Nechme Jacoba podívat,“ řekne Hazel.

Odtáhne o kousek vozík s Dolly, šourá se vedle mě, tleská rukama a zakalené oči jí září. „Bože, je to tak vzrušující! Jsou tam už celé dopoledne!“

Došourám se k oknu a zvednu hlavu. Oslní mě slunce. Svítí tak jasně, že mi chvíli trvá, než zjistím, co se venku děje. Pak začnu rozeznávat tvary.

V parku na konci bloku vyrostl veliký stan s širokými bílými a fialovými pruhy a nezaměnitelnou špičkou –

Srdce se mi rozbuší tak, že se chytím za hruď.

„Jacobe! Ach, Jacobe!“ vykřikne Hazel. „Ach, Bože!“ Zmateně mává rukama a otáčí se do chodby. „Sestro! Sestro! Panu Jankowskému se udělalo špatně!“

„Nic mi není,“ ujišťuju ji, kašlu a bouchám se do prsou. To je problém s těmi starými dámami. Vždycky mají strach, že se složíte. „Hazel! Jsem v pořádku!“

Ale je už příliš pozdě. Na chodbě slyším skřípat gumové podrážky a o chvíli později jsem obklopený sestřičkami. Asi nakonec nebudu muset řešit problém, jak se dostat zpátky na svůj vozík.

„TAK COPAK MÁME DNES K JÍDLU?“ zavrčím, když mě vezou do jídelny. „Ovesnou kaši? Rozvařený hrášek? Obilnou směs? Nebo, nechte mě hádat, je to tapioka? Nebo tomu dneska říkáme rýžový pudink?“

„Pane Jankowski, vy jste hrozný,“ prohodí sestra bezvýrazně. Nemusí mi odpovídat a ví to. Je pátek, máme výživově hodnotnou, ale naprosto nezajímavou kombinaci karbanátků, mixované kukuřice, bramborové kaše z pytlíku a omáčky, která se možná v některé části svého života mihla nad kouskem hovězího. A pak se tu diví, že hubnu.

Je mi jasné, že někteří z nás nemají zuby, ale já je mám a chci dušené maso. Takové, jak ho dělala moje žena, s bobkovým listem. Chci mrkev. Chci brambory vařené ve slupce. A na zapití jídla chci silný Cabernet Sauvignon, ne jablečný džus z plechovky. A nejvíc ze všeho toužím po kukuřičném klasu.

Někdy mám pocit, že kdybych si měl vybrat mezi vařeným kukuřičným klasem a milováním se ženou, volil bych kukuřici. Ne že by se mi nelíbilo užít si – jsem pořád ještě chlap a některé věci nevyhasínají –, ale při představě těch sladkých jadérek, jak mi pukají mezi zuby, začínám slinit. Je to jen fantazie, to je mi jasné. Ani jedno z toho se nestane. Jen rád občas zvažuju možnosti, jako bych stál před Šalamounem: ještě jednou si užít, nebo kukuřičný klas. Nádherné dilema. Někdy nahrazuju kukuřici jablkem.

U všech stolů mluví všichni o cirkuse – teda ti, kdo můžou mluvit. Ti, kdo už nemluví, mají ztuhlé tváře i údy, nebo ti, kterým se hlava a ruce třesou tak, že nemohou udržet příbor, sedí po obvodu místnosti a pomocníci je krmí lžičkou. Pak je přesvědčují, aby žvýkali. Připomínají mi ptáčata, jen jim chybí to zanícení. S výjimkou jemných pohybů čelisti zůstávají jejich tváře nehybné a děsivě prázdné. Děsivé je to proto, že si dobře uvědomuju cestu, na které jsem se ocitl. Ještě jsem se nedostal až tam, kde jsou oni, ale už se to blíží. Existuje jen jeden způsob, jak se tomu vyhnout, ale nemůžu říct, že by mě lákal.

Sestra mě zaparkovala před mým talířem. Omáčka na karbanátku už ztuhla. Zkusmo do toho šťouchnu vidličkou. Karbanátek se na mě tváří výsměšně. Znechuceně zvednu oči a střetnu se s pohledem Josepha McGuintyho.

Sedí proti mně, je tu nový, vetřelec – advokát na odpočinku s výraznou čelistí, rozpláclým nosem a obrovskýma odstálýma ušima. Těma ušima mi připomíná Rosie, i když jinak ničím dalším. Ona byla dobrá duše, a on je – no, právník na odpočinku. Nedokážu si představit, co společného by podle sestřiček mohl mít právník a veterinář, ale jednou večer ho přivezli do jídelny k mému stolu a od té doby tu je.

Zírá na mě a pohybuje čelistí jako přežvykující kráva. Neuvěřitelné. On tu hrůzu opravdu jí.

Staré dámy štěbetají v blažené nevědomosti jako holčičky.

„Budou tu až do neděle,“ říká Doris. „Billy se tam zastavil a zjistil to.“

„Ano, dvě představení v sobotu a jedno v neděli. Randall a děvčata mě tam zítra vezmou,“ dodává Norma a obrací se ke mně. „Jacobe, půjdete taky?“

Otevřu pusu, abych odpověděl, ale ještě dřív vyhrkne Doris: „A viděl jste ty koně? Řeknu vám, jsou nádherní. Když jsem byla malá, měli jsme koně. Bože, jak ráda jsem jezdila,“ zahledí se do dálky a na chvíli vidím, že jako mladá byla opravdu krásná.

„Vzpomínáte si na dobu, kdy cirkus jezdil po železnici?“ ptá se Hazel. „Pár dnů před příjezdem se objevily plakáty. Pokryly každé volné místo ve městě! Nebylo mezi nimi vidět ani cihlu!“

„Bože, ano. Vzpomínám si,“ přidává se Norma. „Jeden rok nám plakáty nalepili z boku na stodolu. Ten chlapík říkal tátovi, že používají zvláštní lepidlo, které se do dvou dnů po představení rozpustí. Jenže naše stodola byla polepená ještě o pár měsíců později!“ Směje se a pokyvuje hlavou. „Táta z toho byl vzteky bez sebe!“

„A za pár dnů přijel vlak. Vždycky vpodvečer.“

„Můj otec nás vodil ke kolejím, abychom se dívali, jak vybalují. Bože, byl to úžasný pohled. A potom průvod! A vůně pražených buráků –“

„A Cracker Jack, kukuřice a buráky v karamelu.“

„A kandovaná jablka, zmrzlina a limonáda!“

„A piliny! Pořád je cítím v nose!“

„Nosil jsem vodu slonům,“ ozve se McGuinty.

Upustím vidličku a vzhlédnu. Ten chlap jen usiluje o to, aby mu děvčata věnovala pozornost.

„Nenosil,“ namítnu.

Na chvíli zavládne ticho.

„Prosím?“ ujistí se.

„Slonům jste vodu nenosil.“

„Ale ano, nosil.“

„Ne, nenosil.“

„Říkáte, že jsem lhář?“ zeptá se pomalu.

„Pokud tvrdíte, že jste nosil vodu slonům, tak ano.“

Děvčata mě sledují s otevřenou pusou. Rozbuší se mi srdce. Vím, že jsem to neměl dělat, ale nedokázal jsem si pomoct.

„Co si to dovolujete!“ McGuinty udeří zkroucenými dlaněmi do okraje stolu. Na předloktích se mu rýsují provazy šlach.

„Poslyš, hochu,“ pokračuju. „Po celá desetiletí jsem slýchal starý náfuky jako ty mluvit o tom, že nosili vodu slonům, ale říkám ti, že to se nikdy nestalo.“

„Starej náfuka? Starej náfuka?“ McGuinty se vztyčí a jeho vozík se za ním převrhne. Ukáže na mě zkrouceným prstem a potom padne jako podťatý. Zmizí pod okrajem stolu, oči vytřeštěné, pusu stále otevřenou.

„Sestro! Sestro!“ křičí staré dámy.

Ozve se známé skřípání podrážek a o pár chvil později už dvě ze sestřiček zvedají McGuintyho za ruce. Vrčí a podniká marné pokusy je setřást.

Třetí ze sester, rázná černoška ve světle růžové uniformě, stojí s rukama v bok na konci stolu. „Co se tady, proboha, děje?“ ptá se.

„Tenhle starý mizera mě nazval lhářem, to se tu děje,“ řekne McGuinty, už zase bezpečně usazený ve svém vozíku. Upraví si košili, zvedne bojovně bradu a zkříží ruce před sebou. „A říká, že jsem starej náfuka.“

„Aha, jsem si jistá, že pan Jankowski to tak nemyslel,“ uklidňuje ho dívka v růžovém.

„To tedy zcela jistě myslel,“ namítnu. „A to, co jsem řekl, to on opravdu je. Nosit vodu pro slony, to určitě. Máte představu, kolik takový slon vypije?“

„No, já ne,“ řekne Norma, špulí rty a kroutí hlavou. „Nechápu, co to do vás vjelo, pane Jankowski.“

Aha, chápu. Tak takhle to je.

„To je urážka!“ tvrdí McGuinty a naklání se k Normě, když teď zjistil, že si ji získal na svoji stranu. „Nechápu, proč bych se měl smířit s tím, že mě někdo nazývá lhářem!“

„A taky starým náfukou,“ připomínám mu.

„Pane Jankowski!“ říká to černé děvče zvýšeným hlasem. Postaví se za mě a odbrzdí mi vozík. „Myslím, že byste měl možná strávit nějaký čas ve svém pokoji. Dokud se neuklidníte.“

„No, moment!“ křičím, když mě otáčí a veze od stolu ke dveřím. „Nepotřebuju se uklidňovat. A krom toho jsem ještě nejedl!“

„Přinesu vám jídlo do pokoje,“ ujišťuje mě.

„Nechci jíst v pokoji! Odvezte mě zpátky! Tohle mi dělat nemůžete!“

Ale ukáže se, že může. Veze mě svižně chodbou a ostře zabočí do mého pokoje. Vozík zabrzdí tak rázně, že celý poskočí.

„Vrátím se tam zpátky,“ oznámím, když zvedá opěrky pro nohy.

„Nic takového neuděláte,“ namítá a postaví mi chodidla na zem.

„Tohle není fér!“ ohradím se a hlas mi přeskakuje do vysokých tónů. „Já u toho stolu seděl vždycky, on je tady dva týdny. Proč jsou všichni na jeho straně?“

„Nikdo nikomu nestraní.“ Naklání se, chytne mě pod rameny, a když mě zvedne, ocitám se na chvilku hlavou vedle její tváře. Vlasy má chemicky narovnané a voní jí po nějakých květinách. Když mě usadí na okraj postele, mám oči v úrovni jejích světle růžových ňader. A její jmenovky.

„Rosemary,“ vyslovím její jméno.

„Ano, pane Jankowski?“

„On lže, a vy to víte.“

„Nic takového nevím. A vy taky ne.“

„Já ano, já to zažil.“

Dívka zmateně zamrká. „Jak to myslíte?“

Chvíli váhám, ale pak si to rozmyslím. „O nic nejde,“ zamručím.

„Vy jste pracoval u cirkusu?“

„Říkal jsem, že na tom nesejde.“

Rozhostí se nepříjemné ticho.

„Pan McGuinty se mohl vážně zranit, víte,“ mluví dál, když mi zvedá nohy. Pracuje rychle, úsporně a na chvíli se zarazí.

„Ne, nemohl. Právníci jsou nerozbitní.“

Dlouze si mě prohlíží a mám pocit, že mě vnímá jako člověka. Dokonce jako by se jí tváří mihl úsměv. Vzápětí se ale vrací k práci. „Vezme vás o víkendu někdo z rodiny do cirkusu?“

„Ano,“ odpovídám s hrdostí. „Někdo v neděli přijde. To je jisté.“

Vytřepe přikrývku a rozprostře mi ji na nohy. „Mám vám přinést to jídlo?“

„Ne,“ odpovím.

Znovu se rozhostí ticho. Uvědomuju si, že jsem měl poděkovat, ale už je pozdě.

„Tak dobře,“ řekne. „Za chvíli se stavím podívat, jestli něco nepotřebujete.“

Jo. To určitě. To říkají vždycky.

ALE HROME, přece se vrátila.

„Nic už neříkejte,“ prohodí, vběhne dovnitř a položí mi na klín tác. Na něj rozloží papírový ubrousek, plastikovou vidličku a misku s ovocem, které vypadá opravdu chutně. Jsou tam jahody, meloun a jablko. „Připravila jsem si to na svačinu. Držím dietu. Máte rád ovoce, pane Jankowski?“

Odpověděl bych, ale třesoucí se rukou si zakrývám ústa. Bože, to je jablko.

Dívka mi pohladí druhou ruku a diskrétně odejde, aniž nějak komentuje moje slzy.

Vložím si kousek jablka do úst a vychutnávám jeho šťávu. Studené světlo zářivky dopadá nemilosrdně na moje zkroucené prsty, když loví v misce kousky ovoce. Připadají mi cizí. Ty přece nemohou být moje.

Věk je odporný zloděj. Právě když začínáte mít trochu pojem o životě, podrazí vám nohy a ohne hřbet. Zaplaví vás bolestí, mate vám hlavu a tiše nechá ve vaší ženě šířit rakovinu.

Doktor řekl, že to metastázuje. Je to otázka několika týdnů nebo měsíců. Ale můj miláček byl křehký jako ptáče. Zemřela za devět dní. Po jednašedesáti společných letech mi prostě sevřela dlaň a odešla.

Ačkoli jsou chvíle, kdy bych dal cokoli za to, abych ji měl zpátky, jsem rád, že šla první. Přijít o ni byla hrozná rána. Byla to chvíle, kdy to pro mě všechno skončilo, a nechtěl jsem, aby něco takového zažila ona. Být tím, kdo přežije, je hrozné.

Vždycky jsem si myslel, že dávám přednost stárnutí před druhou možností, ale teď už si tak jistý nejsem. Občas mě stále se opakující bingo, zpívání a starci na vozících pod nánosem prachu v hale přimějí zatoužit po smrti. Zvlášť když si uvědomím, že i já patřím mezi ty staré lidi, co akorát chytají prach, a jsem tu odložený jako nějaké bezcenné harampádí.

Ale stejně se s tím nedá nic dělat. Můžu dělat jen to, že budu trávit čas čekáním na nevyhnutelné, pozorovat, jak duchové mé minulosti krouží bezduchou přítomností. Začínají se tu zabydlovat, protože jim v tom nic nebrání. Přestal jsem s nimi bojovat.

I teď tu duní a rachotí.

Chovejte se tu jako doma, kluci, a chvíli se zdržte. Ach, promiňte – vidím, že už jste se zabydleli.

Zatracení duchové.

FOTOSBÍRKA C. P. FOXE

Dva

Je mi třiadvacet a sedím vedle Catherine Haleové; nebo spíš ona sedí vedle mě, protože ona přišla do přednáškového sálu až po mně, nonšalantně se sunula po lavici, dokud jsme se nedotkli stehny, a potom se zrudnutím ucukla, jako by ten dotek byl jenom náhodný.

Catherine je jednou ze čtyř dívek v ročníku, dohromady je nás třicet jedna. Její krutost nezná mezí. Ztrácel jsem pojem o čase, když jsem si myslel: Ach, bože, konečně mi to dovolí, abych vzápětí dostal políček a říkal si: Dobrý bože, ona chce, abych TEĎ přestal?

Pokud vím, jsem asi nejstarší panic na celé zemi. Alespoň nikdo jiný v mém věku není ochotný to připustit. Dokonce i můj spolubydlící Edward tvrdí, že už zvítězil, i když jsem spíš nakloněný uvěřit tomu, že nejblíž se nahé ženě ocitl na listech lechtivých časopisů. Není to dávno, co někteří kluci z našeho fotbalového týmu zaplatili jedné ženské každý čtvrťák, aby jim to dovolila vyzkoušet. Střídali se jeden po druhém ve stodole pro dobytek. Sice jsem hrozně toužil nechat své panictví tady na Cornellu, ale nedokázal jsem se přimět se toho účastnit taky. Prostě to nešlo.

A tak během deseti dnů, po šesti dlouhých letech pitvání, kastrací, rození hříbat a noření paže do zadního konce krávy víckrát, než bych si chtěl pamatovat, opustíme já i můj věrný stín, panictví, Ithaku a připojíme se k tátově veterinární praxi v Norwichi.

„A tady vidíte důkaz o zbytnění distální části tenkého střeva,“ říká profesor Willard McGovern monotónním hlasem. Noří ukazovátko do propletených střev mrtvé kozy. „To spolu se zvětšenými mezenterickými lymfatickými uzlinami indikuje jasný případ –“

Zaskřípou dveře a McGovern se s ukazovátkem stále zanořeným v břiše kozy otočí. Do místnosti rázně vchází děkan Wilkins a šplhá po schůdcích na stupínek. Oba muži spolu hovoří, stojí tak blízko, že se málem dotýkají čely. McGovern naslouchá Wilkinsově naléhavému šepotu a potom ustaraným pohledem přejíždí řady studentů.

Kolem mě se všichni neklidně vrtí. Catherine vidí, že se dívám, přehodí si nohu přes nohu a dlouhými prsty uhladí sukni. Těžce naprázdno polykám a stáčím pohled jinam.

„Jacob Jankowski?“

Leknu se tak, že upustím tužku. Zakutálí se Catherine pod nohy. Odkašlu si a rychle vstávám. Otáčí se ke mně padesát a něco párů očí. „Ano, pane?“

„Můžeme si promluvit, prosím?“

Zavírám sešit a pokládám ho na lavici. Catherine mi podává tužku a na chvíli mi spočine prsty na dlani. Prodírám se do uličky, drkám o kolena a šlapu na nohy. Dopředu ke stupínku mě provází šepot.

Děkan Wilkins na mě upře pohled. „Pojďte s námi,“ vyzývá mě.

Něco jsem provedl, to je jasné.

Následuju ho na chodbu. McGovern kráčí za mnou a zavírá dveře. Chvíli oba tiše stojí, paže zkřížené na prsou a na tváři vážný výraz.

V mysli horečně probírám každý svůj krok z poslední doby. Prohlíželi náš pokoj? Našli tu Edwardovu láhev – nebo dokonce ty časopisy? Dobrý Bože – jestli mě teď vyloučí, táta mě zabije. O tom není pochyb. Bez ohledu na to, co tím způsobí matce. No, tak dobře, možná jsem vypil trochu whiskey, ale s tím fiaskem ve stodole nemám nic společného –

Děkan Wilkins se zhluboka nadechne, zvedne ke mně pohled a položí mi ruku na rameno. „Synku, došlo k nehodě.“ Následuje krátká odmlka. „K dopravní nehodě.“ Další pauza, tentokrát dlouhá. „Přihodila se vašim rodičům.“

Dívám se na něho a zoufale si přeju, aby pokračoval.

„Jsou…? Budou…?“

„Je mi líto, synku. Bylo to rychlé. Nikdo nemohl nic dělat.“

Dívám se mu do tváře a snažím se zachytit jeho pohled, ale je to těžké, protože se mi vzdaluje a mizí na konci dlouhého černého tunelu. Na okraji zorného pole mi vybuchují hvězdy.

„Jsi v pořádku, synku?“

„Cože?“

„Jsi v pořádku?“

Najednou stojí zas přímo proti mně. Zamrkám a uvažuju, co to znamená. Jak, ksakru, můžu být v pořádku? Potom si uvědomuju, že se ptá, jestli se rozpláču.

Odkašle si a pokračuje. „Budeš muset dnes odjet, abys je identifikoval. Odvezu tě na nádraží.“

VELITEL POLICEJNÍ STANICE – člen naší kongregace – na mě čeká v civilních šatech už na nástupišti. Vítá mě kývnutím hlavy a upjatým stiskem ruky. Jako by ho potom napadlo, že to nestačí, silně mě k sobě přitiskne. Hlučně mě poplácá po zádech a pak popotáhne a odstrčí mě od sebe. Vlastním autem, dva roky starým Phaetonem, který musel stát celé jmení, mě odváží do nemocnice. Lidi by jistě spoustu věcí udělali jinak, kdyby tušili, co se ten osudný říjen přihodí.

Koroner nás vede do suterénu. Projdeme dveřmi a zůstáváme na chodbě. Po několika minutách se objeví sestra a v bezeslovném pozvání drží dveře otevřené.

Nejsou tu žádná okna. Na jedné stěně tikají hodiny, ale jinak je místnost prázdná. Podlahu pokrývá zelenobílé linoleum, uprostřed stojí dva vozíky. Na každém leží prostěradlem zakryté tělo. Je to hrozný pocit. Nedokážu ani poznat, kdo z mých rodičů leží na kterém.

„Jste připravený?“ ptá se koroner a stoupne si mezi ně.

Naprázdno polknu a přikývnu. Na rameni ucítím něčí ruku. Patří policejnímu veliteli.

Koroner odkryje nejdřív otce, potom matku.

Nevypadají jako mí rodiče, ale zároveň to nemůže být nikdo jiný. Ovládla je smrt – potlučená těla, na mrtvolné bílé fialové vzory. Oči mají prázdné a zapadlé. Matka – zaživa tak krásná a plná života – má ve smrti na tváři upjatou grimasu. Krví slepené, rozcuchané vlasy přilnuly k poraněné, prasklé lebce. Ústa má otevřená, bradu pokleslou, jako by chrápala.

Najednou cítím, jak se mi zvedá žaludek, a odvrátím se. Někdo mi podává misku, ale zvracím přes ni a slyším, jak tekutina dopadá na podlahu a cáká na stěnu. Jen to slyším, protože oči mám pevně zavřené. Zvracím stále dál, až už není co. Přesto zůstávám předkloněný, žaludek se mi stále obrací a uvažuju, jestli je možné obrátit se celý naruby.

NĚKAM MĚ ODVÁDĚJÍ a usazují na židli. Příjemná sestřička v naškrobené uniformě přináší kávu, ale ta na stolku vedle mě nedotčená chladne.

Později přichází kněz a sedne si vedle mě. Ptá se, jestli je někdo, komu by mohl zavolat. Tiše mu říkám, že všichni mí příbuzní jsou v Polsku. Ptá se na sousedy a lidi z kostela, ale já se ani za nic nedokážu rozpomenout na jediné jméno. Ani na jedno. Nejsem si jistý, jestli by se mi vybavilo moje, kdyby se někdo zeptal.

Když kněz odejde, vytratím se taky. K našemu domu je to něco přes dvě míle a přicházím tam právě ve chvíli, kdy poslední sluneční paprsky klouzají za obzor.

Příjezdová cesta je samozřejmě prázdná.

Zastavuju se vzadu na dvorku, svírám tašku a prohlížím si dlouhé, nízké stavení za domem. Nad vchodem je nová cedulka se zářivě černými písmeny:

E. JANKOWSKI A SYN

Doktoři veterinární medicíny

Po chvíli se obrátím k domu a vyjdu po několika schodech. Otevřu zadní dveře.

Tátovo jedinečné rádio Philco stojí na kuchyňské lince. Mámin modrý svetr visí na opěradle židle. Na kuchyňském stole je složené vyžehlené prádlo, vedle stojí váza s uvadajícími fialkami. Na kostkované utěrce rozložené vedle dřezu leží dva talíře, miska dnem vzhůru a nějaké příbory.

Dneska ráno jsem měl rodiče. Ti se dneska ráno nasnídali.

Klesnu na kolena, přímo tam u zadních schodů, a naříkám do roztažených dlaní.

BĚHEM HODINY SE OBJEVÍ dámy z kostela, které za mnou poslala manželka velitele policejní stanice.

Stále klečím u zadních dveří s hlavou v dlaních. Na štěrku za sebou slyším přijíždějící auto, pak bouchnutí dveří a pak už vnímám, jak mě obklopují květinové vzory a dlaně v rukavičkách. Tisknou mě na měkká ňadra, cítím doteky kloboučků se závojem a pohlcuje mě vůně jasmínové, levandulové a růžové toaletní vody. Smrt je formální záležitost a všechny jsou oblečené v nejlepších nedělních šatech. Hladí mě, pobíhají po domě, a co je nejhorší, neustále něco říkají.

Taková škoda, taková škoda. A tak dobří lidé to byli. Je těžké najít v takové tragédii nějaký smysl, to jistě, ale Boží cesty jsou někdy záhadné. Postarají se o všechno. Mám už připravený pokoj pro hosty v domě u Jima a Mabel Neuraterových. Nemusím se vůbec o nic obávat.

Berou mi tašku z ruky a vedou mě k nastartovanému autu. Za volantem sedí zamračený Jim Neurater a oběma rukama jej svírá.

O DVA DNY POZDĚJI své rodiče pohřbím a pak zajdu do kanceláře notáře Edmunda Hydea zjistit podrobnosti o stavu majetku. Sednu si do tvrdého koženého křesla naproti notáři a postupně mi dochází, že není o čem mluvit. Nejdřív mě ta skutečnost zaskočí. Můj otec zřejmě už téměř dva roky přijímal platby v podobě fazolí a vajec.

„Fazole a vejce?“ Hlas se mi nejistě láme. „Fazole a vejce?“

„A kuřata. Taky další věci.“

„Tomu nerozumím.“

„Bral to, co lidé měli, synku. Žije se tu zle a tvůj otec se snažil pomoct. Nesnesl by pohled na trpící zvířata.“

„Ale… nechápu to. I kdyby bral poplatky v naturáliích, jak je možné, že všechno patří bance?“

„Zpozdili se se splácením hypotéky.“

„Mí rodiče žádnou hypotéku neměli.“

Vypadá nervózně a drží natažené prsty před sebou. „No, ano, poslední dobou měli.“

„Ne, neměli,“ namítám. „Žili tu skoro třicet let. Táta odkládal každý cent, který vydělal.“

„Banka zkrachovala.“

Přimhouřím oči. „Myslel jsem, že jste právě říkal, že všechno připadne bance.“

Muž si zhluboka povzdechl. „To je jiná banka. Ta, která jim poskytla hypotéku, když ta první zavřela,“ vysvětluje. Není mi jasné, jestli se snaží zachovat klid a trpělivost, jen se mu to moc nedaří, nebo se mě chce prostě co nejrychleji zbavit.

Na chvíli se zarazím a zvažuju své možnosti.

„A co věci v domě? Nástroje v ordinaci?“ ptám se nakonec.

„To všechno připadne bance.“

„A co kdybych o to chtěl usilovat já?“

„Jak?“

„Co když se sem vrátím, převezmu praxi a pokusím se to splatit?“

„Takhle to nefunguje. Není to tvoje, abys to mohl převzít.“

Zírám na Edmunda Hydea v jeho drahém obleku, jak sedí za drahým stolem před knihovnou se hřbety v kožených vazbách. Slunce se za ním prodírá dovnitř vitrážovým oknem. Najednou mě zaplavuje odpor – vsadil bych se, že on nikdy v životě žádnou platbu v podobě fazolí nebo vajec nepřijal.

Nakloním se kupředu a dívám se mu upřeně do očí. Toužím, aby tohle byl i jeho problém. „A co mám teď dělat?“ ptám se pomalu.

„To já nevím, synku. Rád bych ti poradil. V zemi teď vládnou těžké časy, tak to prostě je.“ Opírá se ve svém křesle, prsty stále tiskne k sobě. Nakloní hlavu, jako by právě dostal nějaký nápad. „Možná by ses mohl vypravit na západ,“ navrhuje tiše.

Dochází mi, že pokud z téhle kanceláře okamžitě nevypadnu, vrhnu se na něho. Vstanu, nasadím si klobouk a odcházím.

Venku na chodníku mě napadne jedna věc. Existuje jen jediný důvod, proč by mí rodiče potřebovali hypotéku – aby zaplatili mé drahé školné.

Bolest z toho poznání je tak intenzivní, že se předkloním a držím se za břicho.

PROTOŽE MĚ NENAPADNE jiná možnost, vrátím se do školy. Je to ale jen dočasné řešení. Kolej mám zaplacenou do konce roku, ale do něj zbývá už jenom šest dnů.

Promeškal jsem celý týden opakování. Všichni mi chtějí pomáhat. Catherine mi nabízí své poznámky a potom mě objímá způsobem, který by za jiných okolností skončil úplně jinak. Vytrhnu se jí. Poprvé, co se pamatuju, nemám zájem o sex.

Nemůžu jíst, nemůžu spát. A nemůžu se učit. Zírám čtvrt hodiny na jediný odstavec a nedokážu si ho zapamatovat. Jak bych taky mohl, když za slovy na bílém papíře vidím jen nekonečnou smyčku umírání svých rodičů? Vidím, jak jejich krémový Buick přelétá zábradlí na mostě, aby předešli srážce s červeným náklaďákem pana McPhersona. Toho starého pana McPhersona, jenž, když ho odváděli z místa nehody, prohlásil, že si není úplně jistý, po které straně silnice jel, a myslí si, že možná místo na brzdu šlápl na plyn. Toho starého pana McPhersona, jenž se jednou o Velikonocích objevil v kostele bez kalhot.

DOHLÍŽEJÍCÍ UČITEL ZAVŘE dveře a sedne si. Upírá pohled na nástěnné hodiny a čeká, až se velká ručička posune dopředu.

„Můžete začít.“

Otevírá se padesát dva brožur se zadáním zkoušek. Někteří jimi listují, jiní se okamžitě pouštějí do práce. Já nejsem schopen ani jednoho.

O čtyřicet minut později stále nemám na papíře ani čárku. Zoufale se dívám na knížku se zadáním. Je plná grafů, čísel, čar a náčrtků – řádek slov zakončených interpunkčními znaménky – některá jsou tečky, některá otazníky. Nic mi nedává smysl. Chvíli uvažuju, jestli je to vůbec angličtina. Zkouším polštinu, ale nepomáhá to. Stejně dobře to můžou být hieroglyfy.

Nějaká žena zakašle a já se vyděsím. Z čela mi padá na papír kapka potu. Utřu si čelo rukávem a beru brožuru do ruky.

Možná pomůže, když si ji přiblížím. Nebo bych ji měl držet radši dál? Konečně vidím, že je to angličtina. Nebo spíš jednotlivá slova jsou v angličtině, ale dohromady mi nedávají smysl.

Na papír dopadá další kapka.

Rozhlížím se po místnosti. Catherine rychle píše a světlehnědé vlasy jí padají do tváře. Je levačka, a protože píše tužkou, má levou ruku od zápěstí po loket stříbrnou. Edward vedle ní zvedne hlavu, v panice se podívá na hodiny a znovu se skloní ke své práci. Já se odvracím k oknu.

Mezi listy prosvítají kousky oblohy. Modrozelená mozaika, která se s každým závanem větru lehce mění. Dívám se na to a rozostřuju pohled. Snažím se dohlédnout za listy a větve. V zorném poli se mi mihne veverka se vztyčeným ocasem.

S hlasitým zaskřípěním odsunu židli a vstanu. Čelo mám zpocené, ruce se mi třesou. Obrací se ke mně padesát dva tváří.

Měl bych ty lidi znát a až do konce minulého týdne to tak skutečně bylo. Věděl jsem, kde žijí jejich rodiny. Věděl jsem, co dělají jejich otcové. Věděl jsem, jestli mají sourozence a jaké s nimi mají vztahy. Zatraceně, dokonce se rozpomínám i na ty, kteří museli po krachu na burze odejít: na Henryho Winchestera, jehož otec vyskočil z okna jedné obchodní budovy v Chicagu; na Alistaira Barnese, jehož táta se zastřelil; na Reginalda Montyho, který se pokoušel žít v autě, když jeho rodina nebyla schopna dál platit za kolej; na Buckyho Hayese, jehož nezaměstnaný otec prostě odešel. Ale ti kolem, ti, kteří zůstali? Nic.

Dívám se na tváře bez rysů – prázdné ovály lemované vlasy –, jak se v narůstajícím zoufalství otáčejí jeden na druhého. Vnímám ten těžký, vlhký zvuk a uvědomuju si, že jsem to já, snažím se lapat po dechu.

„Jacobe?“

Tvář těsně vedle mě má ústa a ta se pohybují. Ozve se nejistý, nervózní hlas. „Jsi v pořádku?“

Mrkám neschopný zaostřit. O chvíli později kráčím přes místnost a zadání pokládám učiteli na stůl.

„Už jste skončil?“ zeptá se a sáhne po brožurce. Cestou ke dveřím slyším šustit papír. „Počkejte!“ volá za mnou. „Ani jste nezačal! Nemůžete odejít. Pokud odejdete, nemohu vás –“

Poslední slova mizí za dveřmi. Jdu přes nádvoří a vzhlédnu ke kanceláři děkana Wilkinse. Stojí u okna a dívá se.

DOJDU AŽ NA OKRAJ MĚSTA a pak pokračuju podél kolejí pořád dál. Jdu tak dlouho, až padne tma, vysoko na obloze se objeví měsíc, ale ještě pár hodin se nezastavím. Jdu, až mě hrozně bolí nohy a chodidla mám plná puchýřů. Pak se zastavím, protože jsem unavený, hladový a nemám tušení, kde jsem. Připadám si jako náměsíčník, který se právě probral a není si jistý, kam se dostal.

Jediným znakem civilizace jsou koleje uložené na štěrkovém náspu. Na jedné straně je les, na druhé malá mýtina. Někde nedaleko slyším zurčet vodu a veden měsíčním světlem se za tím zvukem vydávám.

Potok je snad jen metr široký. Teče podél stromů na vzdálené straně mýtiny a potom se zakusuje do lesa. Zuju si boty, stáhnu ponožky a sednu si na břeh.

Když poprvé ponořím nohy do ledové vody, hrozně to bolí a okamžitě je vytáhnu ven. Vytrvám ale, nořím je na stále delší chvíle, dokud studená voda neotupí bolest puchýřů. Spočívám chodidly na kamenitém dně a nechávám vodu protékat mezi prsty. Potom už působí bolest chlad, tak si lehnu na břehu a opřu se hlavou o plochý kámen, nohy mi mezitím schnou.

V dálce zakvílí kojot. Ten zvuk mi připadá osamělý a známý zároveň a s povzdechem zavřu oči. Když mu však odpoví podobný zvuk jen pár metrů nalevo ode mě, rychle se posadím. Vzdálený kojot zakvílí znovu, ale tentokrát mu odpoví zahoukání vlaku. Natáhnu si ponožky, obuju boty a vyskočím. Stojím na okraji mýtiny.

Vlak se blíží a dává o sobě vědět pravidelnými zvuky: š-š-š-š-š-š-š-š-š-š-š-š-š-š...

Otřu si dlaně o kalhoty a jdu až ke kolejím. Zastavím se jen pár metrů od nich. Vtom ucítím ostrý zápach oleje. Zahoukání se ozve znovu –

Húúúúúúúúúúú…

Kolem mě se prožene obrovská lokomotiva, tak veliká, že se do mě opře závan větru. Chrlí oblaka kouře, která tvoří silnou černou čáru táhnoucí se nad vagony. Ten pohled, zvuk a zápach mě fascinují. Ztuhnu na místě a mezitím mě mine snad pět vagonů naložených něčím, co vypadá jako vozy. Bezpečně to ale nedokážu rozeznat, protože měsíc právě mizí za mrakem.

Setřesu ze sebe strnutí. V tom vlaku jsou lidé. Je úplně jedno, kam jede, protože ať je to kamkoli, znamená to cestu pryč od kojotů směrem k civilizaci, jídlo, možnou práci – možná dokonce i šanci vrátit se zpátky do Ithaky, ačkoli nemám ani cent a nemám důvod si myslet, že by mě přijali zpátky, ale co kdyby ano? Stejně nemám domov, kam bych se mohl vrátit, ani ordinaci, v níž bych mohl pracovat.

Mine mě dalších několik vozů naložených něčím, co připomíná telegrafní sloupy. Dívám se za ně a snažím se odhadnout, co bude následovat. Na pár sekund vykoukne měsíc a modře ozáří nákladní vagony.

Rozběhnu se ve směru jízdy. Nohy mi kloužou po svažujícím se štěrku – je to jako běžet na písku, tak se to snažím vyrovnat a nakláním se dopředu. Zakopnu, mávám rukama a snažím se udržet rovnováhu, abych se nedostal na koleje pod obrovská železná kola.

Ustojím to a znovu nabírám rychlost. Zkoumám jednotlivé vagony, hledám, kde bych se mohl něčeho chytit. Tři se proženou kolem, ale jsou zavřené. Následují další nákladní vozy. Ty jsou otevřené, ale ve dveřích zahlédnu koňské ocasy. Najednou mi připadá divné, že běžím vedle jedoucího vlaku uprostřed neznáma.

Zmírním do klusu a nakonec se zastavím úplně. Lapám po dechu a ztrácím naději. Otočím se a zjistím, že se ke mně blíží tři vagony, poslední z nich má otevřené dveře.

Znovu se vrhám kupředu a počítám, jak mě míjejí.

Jeden, dva, tři –

Natáhnu se po kovovém madle a vytáhnu se nahoru. Zachytím se levou nohou a loktem, potom mi na kovový okraj dopadne brada. Ze všech sil se snažím udržet. Řev vlaku je ohlušující a brada mi rytmicky dopadá na kovový okraj. Cítím buď krev, nebo rez a chvíli uvažuju, jestli jsem si nevyrazil zuby. Pak mi dojde, že na dlouhé úvahy není čas, jsem v poměrně nebezpečné situaci – visím nejistě na okraji dveří s pravou nohou směřující k podvozku. Pravou rukou se držím madla. Levou se snažím přitáhnout po prknech na podlaze tak zoufale, že se nehty zadírám do dřeva. Mám čím dál větší problém se udržet – na botách mám ošlapané podrážky a levá noha mi neodvratně klouže ke dveřím. Pravá nebezpečně vlaje pod vagonem a začínám si být jistý, že o ni každou chvíli přijdu. Zavřu oči, zatnu zuby a připravuju se na bolest.

Po chvíli mi dojde, že jsem stále celý. Otevřu oči a zvažuji možnosti. Existují jen dvě, a protože pokud opustím vlak, skončím jistě pod ním, počítám do tří, posbírám poslední zbytky sil a snažím se dostat nahoru. Podaří se mi přehoupnout se levým kolenem přes okraj. Chodidlem, kolenem, bradou, loktem a prsty se vyškrábu dovnitř a zhroutím se na podlahu. Ležím, těžce oddechuju a cítím se k smrti vyčerpaný.

Potom si uvědomím, že vidím nějaké nejasné světlo, a vzepřu se na loktech.

Na režných pytlích s krmením sedí čtyři muži a ve světle kerosinové lampy hrají karty. Jeden z nich, stařík se zarostlou, propadlou tváří, zvedne ke rtům džbánek. Překvapením ho zapomene postavit zpátky. Pak se vzpamatuje a rukávem si utře ústa.

„No, no, no,“ prohodí po chvíli. „Copak to tu máme?“

Dva z mužů nehnutě sedí a zírají na mě přes okraj vějíře karet. Čtvrtý vstane a vykročí ke mně.

Mohutný, s hustým černým plnovousem vypadá jako surovec. Šaty má špinavé a potrhané, okraj klobouku vypadá, jako by mu ho někdo okousal. Vyhrabu se na nohy a snažím se couvnout co nejdál, ale vzápětí zjistím, že není kam. Otočím se a vidím, že za mnou se tyčí hromada balíků plátna.

Když se obrátím zpátky, obr je už téměř u mě. Z dechu je mu cítit alkohol. „V tomhle vlaku není místo pro žádný pobudy, brácho. Co kdybys zase vypadnul?“

„Uklidni se, Blackie,“ ozve se stařík se džbánem. „Neukvapuj se, slyšíš?“

„Neukvapuju se,“ ujistí ho Blackie a natáhne se mi po límci. Odstrčím mu ruku. Natáhne ke mně druhou a já se otočím, abych ho zastavil. Narazíme na sebe předloktími.

„Klid,“ ozve se stařík. „Dávej si bacha, kamaráde. S Blackiem se nepouštěj do křížku.“

„Mně připadá, že Blackie se pouští do křížku se mnou,“ křiknu a vykryju další ránu.

Blackie se vrhne dopředu. Klesám na roli plátna, a než stačím dopadnout, letím znovu nahoru. O chvíli později mám pravou paži zkroucenou za zády a nohama visím ze dveří ven. Před očima se mi velice rychle míhají stromy.

„Blackie,“ zařve stařík. „Blackie! Pusť ho. Říkám ti, okamžitě ho pusť. Ale uvnitř vagonu!“

Blackie mi zvedne ruku co nejvýš a zatřese mnou.

„Blackie, říkám ti to znovu!“ zuří stařík. „Nepotřebujeme žádný trable. Pusť ho!“

Obr mě vtáhne zpátky do dveří a hodí mě na srolované plátno. Otočí se ke druhému muži, sáhne po džbánu, projde kolem mě, přeleze roli plátna a zmizí v odlehlém rohu vagonu. Pozoruju ho a mnu si bolavou ruku.

„Neber si to osobně, chlapče,“ řekne stařík. „Vyhazovat lidi z vlaku patří k Blackieho práci a už dlouho se mu nikdo do ruky nedostal. Tady,“ řekne a položí dlaň na zem. „Pojď sem.“

Obr něco zabručí a napije se.

Table of Contents

Poděkování

Prolog

Jedna

Dva