The Covenant of Water

Copyright © Abraham Verghese, 2023

Illustrations © Thomas Varghese, 2023

Map by © Martin Lubikowski, ML Design, London

Translation © Ina Leckie, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-516-4

ISBN mobi: 978-80-7689-517-1

Věnováno mé matce Mariam Verghese

In memoriam

A voda vycházela z Edenu, aby zavlažila zahradu.

Genesis 2:10

Ne kladiva údery, leč tanec vody svým zpěvem tvaruje oblázky k dokonalosti.

Rabíndranáth Thákur

ČÁST PRVNÍ

1. kapitola

Po všecky dny

Travankúr, jižní Indie, 1900

Je jí dvanáct let a zítra bude provdána.

Leží s matkou na rohoži; mokré tváře mají přitisknuté k sobě.

„Nejsmutnějším dnem v životě dívky je den její svatby,“ hlesla matka. „Pak se to zlepší, dá-li Bůh.“

Záhy dívka slyší, jak se matčino tiché štkaní pomalu mění v klidný dech, a pak i v tichounké pochrupování, které jako by vnášelo určitý řád do rozmanitých zvuků noci, od jemných hlásků dřevěných stěn vydechujících po parném dni až po psí ťapání po písčitém dvorku.

Kukačka zvaná mozkomor volá naléhavým hlasem: Kelekkedá? Kelekkedá? Kudy na východ? Kudy na východ? Dívka si představuje, jak se ten pták dívá dolů, na mýtinu, na obdélníkovou doškovou střechu nad její hlavou. Vidí určitě i lagunu před domem, a za ním potok a rýžové pole. Tohle ptačí volání může trvat celé hodiny a připravit nás o všechen spánek… ale vtom zvuk náhle ustal vpůli trylku. To možná kobra. V nastalém tichu je teď slyšet i potok, ale ani to zurčení po vyleštěných oblázcích nezní jako ukolébavka.

Probudila se před svítáním, matka ještě spí. Voda v rýžovém poli za okny se třpytí jako tepané stříbro. Na verandě domu stojí otcova vyřezávaná čáru kaséra, opuštěná a prázdná. Zvedla z křesílka psací podložku položenou přes dlouhé dřevěné područky a posadila se. Cítí otcův přízračný otisk zachovaný v rákosovém výpletu.

Na břehu laguny rostou čtyři kokosové palmy, sklánějí se k hladině, jako by se chtěly pokochat svými odrazy, než se narovnají a natáhnou k nebi. Sbohem, lagunko. Sbohem, potůčku.

„Mólé?“ Tak ji k jejímu překvapení oslovil předešlého dne jediný bratr jejího otce. Nemá ve zvyku říkat jí dceruško. „Našli jsme ti šikovného ženicha!“ Vyslovil to tak pečlivě a povzbudivě. Jako by jí byly čtyři, a ne dvanáct. „Takového, který si váží toho, že jsi z dobré rodiny, že jsi dcera kněze.“

Věděla už dávno, že ji strýc hodlá provdat, ale přesto ji přepadl pocit, že teď na sjednání sňatku nějak moc spěchá. Co na to můžu říct? O takových věcech rozhodují dospělí. Bezmoc vepsaná v matčině tváři v ní vyvolala rozpaky. Bylo jí maminky líto, i když by k ní mnohem raději cítila úctu. Později, o samotě, matka řekla: „Tohle už není náš dům, mólé. Tvůj strýc…“ Hleděla na ni prosebně, jako by snad dcera protestovala. Pak se odmlčela, nervózně těkala očima kolem sebe. Ještěrky na stěnách by mohly vyprávět. „Jak moc se může lišit život tam od toho, co máme tady? I tam se o Vánocích hoduje, o půstu se postí… a v neděli se chodí do kostela. Docela stejně se tam přijímá tělo Páně, rostou tam stejné kokosové palmy a kávovníky. Je to slušný člověk, z dobrých poměrů.“

Proč by si muž z dobrých poměrů bral děvče z horších poměrů, nevěstu bez věna? Co se tu přede mnou tají? Jaké má nedostatky? Tak především věk – je mu čtyřicet. Už má dítě. A před pár dny, potom, co tu byl zprostředkovatel sňatku, dívenka zaslechla, jak strýc kárá matku: „Co na tom, že se jeho teta utopila? To přece není stejné, jako když se v rodině vyskytuje šílenství! Kdo kdy slyšel o rodině, která je prokletá utonutím? Lidi vždycky žárlí na vydařenou dohodu a něco si najdou, aby pak mohli dělat z komára velblouda.“

Usedla do křesílka, hladí vyleštěné područky a na okamžik si na nich vybavila předloktí svého otce: podobně jako většina malajálamských mužů připomínal dobráckého medvěda, byl porostlý hustými chloupky nejen na pažích a na hrudi, ale dokonce i na zádech, takže se jeho kůže ani nedalo dotknout, jen hebké srsti. Tady, v tomto křesle, u něj na kolenou se učila číst a psát. Vedla si v církevní škole dobře a otec jí říkával: „Máš na učení hlavu. Ale tvá zvídavost je ještě důležitější. Půjdeš i na střední školu. A taky na univerzitu! Proč by ne? Neprovdám tě tak mladinkou, jako byla tvoje matka, když jsem se s ní oženil.“

Pan biskup poslal otce sloužit do jedné problematické diecéze poblíž Mundakajamu, kde nepůsobil žádný aččan natrvalo, protože v tom kraji ustavičně vyvolávali potíže mohamedánští obchodníci. Vůbec to nebylo místo pro rodinu, ranní mlhy tu olizovaly člověku kolena ještě v poledne, k večeru stoupaly až k bradě a ustavičná vlhkost přinášela sípání, revmatismus a horečku. Po necelém roce své misie se otec vrátil domů se zuby rozdrkotanými zimnicí, měl rozpálené čelo a černou moč. Než se podařilo sehnat pomoc, hrudník se mu přestal zvedat. Když mu matka přiložila k ústům zrcátko, nezamlžilo se. Z otcova dechu zbyl jen pouhý vzduch.

To byl nejsmutnější den mého života. Jak by manželství mohlo být ještě horší?

Naposledy se zvedla z rákosového sedadla. Otcovo křeslo a jeho postel s teakovým roštem jí byly drahé jako svaté relikvie; uchovaly si esenci jeho bytí. Kéž bych si je mohla vzít s sebou do nového domova.

Domem prošlo sotva postřehnutelné zachvění.

Otřela si oči, narovnala ramena, zvedla bradu na obranu proti čemukoli, co dnešní den přinese, proti smutku z loučení, proti odchodu z domova, který už nebude domovem. Nejistota a bolest v Božím světě jsou nevyzpytatelným tajemstvím, a přesto Bible ukazuje, že pod tím vším je řád. Jak by řekl otec: „Víra je k tomu, aby člověk věděl, že existuje řád, i když jej vůbec není vidět.“

„Budu v pořádku, appá,“ řekla si tiše a představovala si jeho trápení. Kdyby byl naživu, nevdávala by se dnes.

Představila si jeho odpověď: Starosti otců končívají s dobrým manželem. Modlím se, aby takový byl. A jedno vím jistě: tentýž Bůh, který nad tebou bděl tady, bude s tebou i tam, má mólé. Slibuje nám to přece v Evangeliu: „Jsem s vámi po všecky dny, až do skonání světa.“

2. kapitola

V dobrém i zlém

Travankúr, jižní Indie, 1900

Cesta do ženichovy farnosti trvala téměř půl dne.

Lodník kormidluje bludištěm neznámých kanálů, nad nimiž se vznášejí větve ibišků obsypaných ohnivě rudými květy, mezi domky tísnícími se tak blizoučko vody, že by se cestující mohli klidně dotknout třeba tady té stařenky, která dřepí na zápraží a potřásá plochým košíkem, aby vyčistila rýžové zrno od plev. Slyší hlásek malého chlapce, jak čte z výtisku Manóramy nevidomému staříkovi, a ten si mne spánky, jako by ho ty novinové zprávy bolely. Loďka míjí dům za domem, každý jako maličký vesmír, tu a tam se po nich dívají děti v jejím věku. „Kampak jedete?“ houkl jakýsi polonahý zvědavý chlapík, ukázal přitom černé zuby a jeho zubní kartáček – ukazovák pokrytý kašičkou z dřevěného uhlí – strnul ve vzduchu uprostřed pohybu. Lodník se na něj káravě zamračil.

Vypluli ven ze sítě vodních kanálů, na koberec z lotosů a leknínů tak hustý, že by se po něm dalo snad i chodit. Květy jsou rozevřené jako přátelská náruč. Impulzivně se natáhla, popadla jeden stonek ukotvený kdesi v hlubinách a trhla. Šplouchlo to a ona třímá květ jako růžový drahokam; je to hotový zázrak, že v tak kalné vodě může vyrůst něco tak krásného. Strýc vrhl strohý pohled na matku, ale ta mlčí, ačkoli se obává, že si dcera ušpiní bílé mundu nebo kavani s tenkým zlatým lemováním. Loďku zalila ovocná vůně. Napočítala čtyřiadvacet okvětních lístků. Prodrali se lotosovým kobercem na jezero tak široké, že protější břeh ani není vidět, voda je nehybně klidná. Jestlipak takhle vypadá i oceán? Už skoro zapomněla, že se má vdávat.

U rušného mola přestoupili do obří kánoe se špičatou přídí i zádí stočenou jako suchý fazolový lusk. Štíhlí svalnatí lodníci ji pohánějí bidly. Dva tucty pasažérů stojí uprostřed plavidla a chrání se slunečníky před žárem dne. Uvědomila si náhle, že jede tak daleko, že vůbec nebude snadné se někdy znovu podívat domů.

Jezero se pozvolna zužuje v širokou řeku. Loď nabírá rychlost; zmocňuje se jí proud. Konečně se v dálce na malé vyvýšenině objevil masivní kamenný kříž. Jeho ramena vrhají stín na řeku i na malý kostelík o něco níž. To je jeden ze sedmi a půl kostelů, které tu po svém příchodu založil svatý Tomáš. Jejich jména dokáže oddrmolit každé dítě z nedělní školy: Kodungallúr, Paravúr, Niranam, Pálajúr, Nilajkkal, Kokkamangalam, Kollam, a taky malinký polokostelík v Tiruvitángódu. Když ale nyní uviděla jeden z nich na vlastní oči, zatajil se jí dech.

Zprostředkovatel sňatků z Ránni přechází po nádvoří sem a tam. Vlhké skvrny v podpaží džuby se mu postupně spojují na hrudi. „Ženich už tu měl dávno být,“ poznamenal. Prameny vlasů původně přečesané přes holé temeno se mu svezly zpátky nad ucho, takže připomíná rozčepýřeného papouška. Nervózně polyká a ohryzek mu poskakuje nahoru a dolů. Půda v jeho kraji je proslulá tím, že produkuje hojnost rýže i výskytu strumy.

Ženichův doprovod tvoří jen ženichova sestra Tankamma. Statná, usměvavá žena hned popadla svou budoucí švagrovou za drobné ruce a láskyplně jí je stiskla. „Už jde,“ řekla. Aččan si přes roucho přetáhl obřadní štólu a zavázal vyšívaný pás. Potom vztáhl ruku dlaní vzhůru v němém dotazu: Tak co? Nikdo neodpovídá.

Nevěsta se zachvěla, přestože je dusno. Není zvyklá nosit čattu a mundu. Ode dneška už žádná dlouhá sukně a barevné halenky. Bude se teď oblékat stejně jako matka a teta, jako každá provdaná žena z křesťanské komunity svatého Tomáše, tedy jen do bílé. Mundu je podobné tomu mužskému, ale zavazuje se složitěji, volný okraj má nařasený, třikrát přeložený a pak rozprostřený do jakéhosi vějíře, jenž má zakrývat tvar nositelčina zadku. Zakrýt tělesné tvary je také účelem nošení bílé čatty, beztvaré haleny s krátkými rukávy a výstřihem do V.

Dolů mezi stíny se vlévá světlo rozkrájené vysokými okny na šikmé pruhy. V krku ji šimrá vůně kadidla. Stejně jako v kostele, kam chodila dosud, ani tady nejsou lavice, na narudlých dlaždicích leží jen hrubý koberec z kokosových vláken, a i to jen v přední části. Strýc si odkašlal a zvuk se rozlehl v prázdném prostoru.

Doufala, že na svatbu přijede jedna z jejích sestřenic, která je zároveň její nejlepší kamarádkou. Provdali ji vloni, taky jí bylo dvanáct, stejně jako jejímu ženichovi, chlapci z dobré rodiny. Takový nudný balík to byl už od pohledu, šťoural se v nose a průběh svatebního obřadu ho vůbec nezajímal. Aččan to v jedné chvíli nevydržel, přerušil kurbanu a zasyčel na něj: „Necháš ten nos na pokoji! Žádné zlato tam nenajdeš!“ Sestřenice později psala, že v novém domově spává a hraje si s ostatními děvčaty ze společné rodiny a že je ráda, že se svým nanicovatým manželem nemá nic společného. Když si dopis přečetla matka, jen vědoucně prohodila: „Ono se to jednoho dne změní.“ Jestlipak se to už změnilo, a co to vlastně znamená?

Ve vzduchu je cítit neklid. Matka ji postrčila dopředu a sama ustoupila. Vedle nevěsty se náhle objevil ženich a aččan hned spěšně zahajuje obřad – má snad ve stáji krávu, co se má každou chvíli otelit? Hledí přímo před sebe.

V umatlaných sklech aččanových brýlí dívka zahlédla odraz: jednu velkou postavu – ženichova silueta se rýsuje ve světle od vchodu, a jednu drobnou po jeho boku – to jsem já.

Jaké to asi je, když je člověku čtyřicet let? Je starší než moje matka. Hlavou jí blesklo: když je to vdovec, tak proč se neoženil s mou matkou? Ale to je vlastně jasné proč: úděl vdovy je jen o něco lepší než malomocného.

Aččanův zpěv najednou ztichl, protože budoucí manžel se otočil, kouká na nevěstu a stojí přitom ke knězi zády. Nemyslitelné. Dívá se jí do tváře a funí jako člověk po dlouhém běhu. Neodvážila se vzhlédnout k němu, ale ucítila jeho zemitou vůni. Nedokáže ovládnout chvění celého těla. Zavírá oči.

„Vždyť je to ještě děcko!“ uslyšela jeho zvolání.

Oči zase rázem otevřela a vidí, jak strýc napřahuje ruku, aby zadržel odcházejícího ženicha, ale ten překážející paži jen smetl stranou, jako když člověk ze spací rohože odhání mravence.

Tankamma vyběhla za prchajícím ženichem, sádelnaté břicho jí pod zástěrou poletuje ze strany na stranu, přestože si ho drží oběma rukama. Dohnala bratra u kamenného odpočívadla – dva sloupy zapuštěné do země nesou vodorovnou desku usazenou ve výši ramen tak, aby si tu člověk mohl na chvíli odložit náklad a vydechnout si. Přitiskla ruce na bratrovu mohutnou hruď, couvá před ním a snaží se ho aspoň zpomalit. „Móné,“ oslovila ho mateřsky, protože on je mnohem mladší, spíš jako její syn než sourozenec. „Mó-né,“ opakuje zadýchaně a dál mu brání v chůzi. To, co se tu odehrává, je vážná situace, ale zároveň komická – bratr ji hrne před sebou, jako by Tankamma byla pluh a on oráč, a ona si nemůže pomoct a musí se tomu smát.

„Podívej se na mě!“ poručila mu a dál se culí. Kolikrát už ten zamračený výraz v jeho tváři viděla, i když byl ještě dítě? Byly mu teprve čtyři roky, když jim zemřela matka a Tankamma převzala její roli. Den co den mu zpívala a objímala ho a jemu se čelo pomaloučku rozjasňovalo. O mnoho let později, když ho jejich nejstarší bratr ošidil o dům a majetek, který měl patřit jemu, jediná Tankamma se ho zastala.

Zpomalil. Dobře ho znám, pomyslela si, na řeči je skoupý, nikomu je nedopřeje. A i kdyby mu Pánbůh nějakým zázrakem ústa odemkl, co by asi tak řekl? Čéčči, když jsem stanul vedle té roztřesené chudinky, pomyslel jsem si jen: Tohle že si mám vzít za ženu? Vidělas, jak se jí třásla brada? Já mám doma vlastní dítě, o které se musím starat. K čemu by mi bylo ještě další?

„Já ti rozumím, móné,“ přikývla, jako kdyby byl opravdu promluvil. „Chápu, jak ti to připadá. Ale nezapomínej, že i tvoje matka a babička se vdaly, když jim bylo teprve devět let. Ano, byly to ještě děti a taky je v nové domácnosti vychovávali jako děti, dokud dětmi být nepřestaly. Tak se přece tvoří to nejsoudržnější a nejlepší manželství, ne? Ale na to všechno teď zapomeň a chviličku se zamysli nad tou ubohou dívenkou, která ve svůj svatební den zůstala sama trčet před oltářem. Ajjó, taková hanba! Kdo se s ní po tomhle ožení?“

Ženich jde dál. „Je to hodné děvče,“ pokračuje Tankamma. „A taková dobrá rodina! Tvůj malý Džodžo potřebuje někoho, kdo se o něj postará. Ona bude pro něj tím, čím jsem byla já pro tebe, když jsi byl malý. Nech ji vyrůstat u tebe doma. Ona Parambil potřebuje stejně tak, jako Parambil potřebuje ji.“

Zakopla a zapotácela se. Bratr ji zachytil a ona se rozesmála. „Ani slon neumí pořádně chodit pozpátku!“ Jedině ona si umí vyložit nepatrnou asymetrii v jeho tváři jako úsměv. „To já jsem ti to děvče vybrala, móné. Tomu dohazovači moc zásluh nepřipisuj. To já jsem se sešla s její matkou a viděla jsem to děvče, i když ona o tom neměla ani tušení. Nevybrala jsem ti snad dobře tehdy poprvé? Tvá první žena, dejž Pánbůh její duši klid a mír, to schvaluje. Tak své čéčči důvěřuj i tentokrát.“

Zprostředkovatel sňatků se radí s aččanem, a ten mumlá: „Co má tohle znamenat?“

Hospodin je má skála, má pevnost a můj vysvoboditel. To mě otec naučil odříkávat si vždycky, když jsem se něčeho bála. Má skála, má pevnost. Tajemná energie vyzařující z oltáře se jí usazuje na ramenou jako hebká splývavá rocheta a přináší s sebou hluboký klid. Tento kostel byl vysvěcen jedním z dvanácti; jediný apoštol, jenž se dotkl Kristových ran, stanul i tady, kde teď stojí i ona. Cítí nesmírně hluboké porozumění, hlas, jenž zní beze slov, bez zvuku, jí sděluje: Jsem s tebou po všecky dny.

Vedle ní se znovu objevily ženichovy bosé nohy. Jak krásné jsou nohy poslů hlásajících evangelium pokoje. Zato tyhle jsou hrubé, mozolnaté, odolné vůči trní, schopné rozkopnout práchnivý pařez, ale taky nahmatat výstupky na kmeni palmy, po kterých pak vyšplhají až do koruny. A ty nohy přešlapují; vědí, že jsou hodnoceny. Nedokázala si pomoct: pohled jí letí ke tváři ženicha. Nos má ostrý jako břit sekery, rty plné a bradu bojovně vystrčenou. Vlasy černé jak uhel, bez jediné šediny – to ji překvapilo. Je mnohem snědší než já, ale pohledný tedy je, ne že ne. A taky užasla, jak upřeně se ten člověk dívá na kněze. Je to pohled dravé promyky, která čeká na útok hada, aby mohla bleskově uskočit, otočit se a sama ho rafnout za krk.

Bohoslužba musela uběhnout rychleji, než se jí zdálo, protože její matka už najednou pomáhá ženichovi odkrýt jí vlasy. Stanul za ní a na krk jí zavěšuje drobné zlaté minnu. Jeho prsty ji při doteku pálí jako uhlíky.

Ženich nemotorně naškrábal svou podpisovou značku do kostelní matriky, podal pero jí a ona zapisuje své jméno a den, měsíc a hodinu. Rok 1900. Když opět vzhlédla, ženich už vychází z kostela. I kněz sleduje tu vzdalující se postavu: „Cože? Pálí se mu snad rýže v hrnci na ohni?“

Novomanžel však není ani u mola, kde se netrpělivě pohupuje loďka a napíná kotvící úvaz.

„Tvůj manžel už od dětství dává přednost vlastním nohám,“ vysvětlila jí nová švagrová. „To já tedy ne! Proč někam chodit po svých, když tam můžu pohodlně doplout?“ Tankammin smích je nakažlivý, obě se k němu nakrátko přidaly. Pak se ale na břehu musí matka a dcera rozloučit. Jedna druhou tiskne a objímá – kdo ví, kdy se znovu uvidí, a jestli vůbec? Nevěsta má nyní nové jméno, jméno domu a domácnosti, kterou ještě vůbec nezná, avšak do které už patří. Té staré se musí vzdát.

I Tankamma má vlhké oči. „Nedělejte si starosti,“ říká rozrušené matce. „Postarám se o ni, jako by byla moje vlastní. „Zůstanu v Parambilu dva nebo tři týdny. Do té doby už bude znát svou domácnost líp než žalmy v kostele. A neděkujte mi. Já mám už všechny děti dospělé. Zůstanu tu tak dlouho, že i můj muž mě začne postrádat!“

Mladé nevěstě se podlomila kolena, když se už musela pustit své matky. Málem by se skácela, kdyby ji v té chvíli Tankamma nepopadla a neposadila si ji na bok jako malé dítě. Takhle s ní v náručí nastoupila i do člunu. Dívenka instinktivně ovinula nohy kolem Tankammina pevného pasu a přitiskla se tvářičkou k jejímu masitému rameni. Ohlíží se zpátky, na tu opuštěnou, jako ztracenou postavu, která jí z mola mává, na postavu, která pod obřím kamenným křížem tyčícím se za ní vypadá docela malinká.

Domov mladé nevěsty a jejího vdoveckého ženicha leží v knížecím státě Travankúru, na jižním cípu Indie sevřeném mezi Arabským mořem a Západním Ghátem – dlouhým pohořím, které se táhne rovnoběžně se západním pobřežím. Krajina je tu samá voda a její obyvatele spojuje společný jazyk, malajálamština. Tam, kde se moře setkává s bělostnými plážemi, vystrkuje slané prsty do vnitrozemí a proplétá si je s řekami vinoucími se k němu ze zarostlých svahů Ghátu. Je to svět, který jako by stvořilo malé dítě s bujnou fantazií, svět plný říček a kanálů, mozaika jezer a lagun, labyrint stojatých ramen a lahvově zelených lotosových tůní, jakási oběžná soustava, protože, jak říkával její otec, všechny vody jsou spolu propojené. Vzešel z nich národ Malajálamců – lidí pohyblivých jako ta voda všude kolem, s ladnými gesty a splývavými vlasy, kdykoli připravených nechat vytrysknout z hrdla smích, zatímco plují z návštěvy jednoho příbuzného za jiným, hemžících se po vodních cestách jako tělíska v krevním řečišti poháněném velkým tlukoucím srdcem monzunu.

V této zemi roste tolik kokosových palem a palmyr, že i v noci se jejich roztřepené siluety dál pohupují a lesknou lidem pod zavřenými víčky. Sny, jež věští dobré věci, musejí obnášet zelené listoví a vodu; pokud něco z toho chybí, stává se sen noční můrou. Když Malajálamci říkají „země“, myslí tím i vodu, neboť oddělovat je od sebe by nedávalo větší smysl než oddělovat nos od úst. Malajálamci a jejich zboží se plaví na malých bárkách, pramicích, velkých kánoích i na prámech po celém Travankúru, Kóčinu a Malabáru rychlostí, jakou si na souši těžko lze představit. Pořádné silnice, mosty i autobusová doprava tu chybí; hlavními tepnami jsou tu vodní cesty.

Královské rody Travankúru a Kóčinu, jejichž dynastie sahají až do středověku, se v dobách naší mladé nevěsty nacházely pod britskou nadvládou a jejich panství se říkalo „knížecí státy“. Celkem bylo pod britským jhem více než pět set knížecích států – polovina rozlohy Indie – většina z nich nevelká a bezvýznamná. Mahárádžové větších knížecích států, takzvaných „salvových“ států – Hajdarábádu, Maisúru a Travankúru – měli právo na pozdrav devíti až jednadvaceti dělovými výstřely, přičemž počet salv odrážel význam daného mahárádži v očích Britů (a často se také rovnal počtu rolls-royců v královské garáži). Výměnou za svůj status, za jmění v podobě paláců a automobilů, za možnost vládnout zčásti nezávisle, odváděli mahárádžové Britům desátek z daní vybraných od poddaných.

Naše nevěsta ve vesnici v Travankúru nikdy neviděla ani britského vojáka, ani státního úředníka – to byla situace naprosto odlišná od „prezidencií“, jako je Bombaj nebo Madrás, kde bylo Britů plno, neboť spadaly přímo pod britskou správu. Časem se malajálamsky mluvící oblasti Travankúru, Kóčinu a Malabáru spojí a vytvoří na špičce Indie Kéralu, pobřežní stát ve tvaru ryby, jejíž hlava bude směřovat k Cejlonu (dnešní Srí Lance), ocas ke státu Góa a její oči se toužebně zahledí přes oceán k Dubaji, Abú Dhabí, Kuvajtu a Rijádu.

Kdekoli v Kérale člověk zaboří rýč do půdy, vyvalí se narezavělá voda jako krev pod skalpelem, bohatý lateritový elixír, jenž dodává živiny všem organismům. Lze odmítat tvrzení, že potracené, avšak životaschopné plody zahrabané do takové půdy vyrostou v divé lidi, avšak nemůže být sporu o tom, že koření se zde daří jako nikde jinde na světě. Už celá dlouhá staletí před Kristem námořníci z Blízkého východu chytali do plachet svých lodí dhau jihozápadní vítr, aby je dopravil na „Pobřeží koření“ a oni tam mohli nakoupit pepř, hřebíček a skořici. Když pak ze severovýchodu začal vát pasát, vraceli se s ním zpátky do Palestiny, kde koření prodávali za nemalé částky kupcům z Janova a Benátek.

Mánie kolem koření zachvátila Evropu jako syfilis nebo mor a použila k tomu i stejné prostředky: námořníky a lodě. Tato infekce byla nicméně spásná: koření prodlužovalo životnost potravin a rovněž těch, kdo je konzumovali. Koření skýtalo i další výhody. Jistý kněz v Birminghamu začal žvýkat skořici, aby zamaskoval svůj dech páchnoucí po víně, načež zjistil, že také začal být neodolatelný pro svoje farnice, až nakonec pod pseudonymem sepsal populární pamflet zvaný Nové chutě sladko-ostré: Úžasná směsice pro šťastné dvojice, drsná i lahodná, pro pána i paní jeho. Apatykáři opěvovali zázračná vyléčení vodnatelnosti, dny a lumbaga pomocí lektvarů z kurkumy, kokumu – malabárského tamarindu a pepře. Jeden marseilleský lékař zjistil, že potírání malého a ochablého penisu zázvorem dokáže oba tyto stavy zvrátit a partnerce to přináší „rozkoš takovou, že brání mu ze sebe slézti“. Kupodivu však západní kuchaře nikdy nenapadlo nasucho opražit a rozemlít pepř, fenykl, kardamom, hřebíček a skořici, a pak tuto směs vmíchat do oleje spolu s hořčičným semínkem, česnekem a cibulí, aby vznikla masála, základ každého kari.

Samozřejmě že když se koření v Evropě prodávalo za cenu klenotů a drahokamů, snažili se arabští námořníci, kteří je z Indie přiváželi, tajit svůj zdroj a dařilo se jim to stovky let. Už v patnáctém století Portugalci (a později také Nizozemci, Francouzi a Angličané) podnikali výpravy s cílem nalézt zemi, kde toto nedocenitelné koření roste; tito hledači se vesměs podobali nadrženému mládenci, který zavětřil vůni nezadané ženy. Kde jen může být? Na východě, jedině někde na východě.

Vasco da Gama se však z Portugalska vydal na jihozápad, ne na východ. Obeplul Afriku a pak teprve zamířil na severovýchod. Někde v Indickém oceánu da Gama zajal arabského lodivoda a mučil jej, aby výpravu dovedl k Pobřeží koření – do dnešní Kéraly, kde zakotvili poblíž města Kalikat; byla to dosud nejdelší zaoceánská plavba.

Zamorin, vládce města, nebyl nijak ohromen ani mořeplavcem da Gamou, ani jeho panovníkem, který mu jako výraz úcty poslal mořské korály a mosaz, zatímco zamorinův dar sestával z rubínů, smaragdů a hedvábí. Připadalo mu směšné, když da Gama prohlašoval, že přináší pohanům Kristovu lásku. Copak ten hlupák netuší, že už čtrnáct set let před jeho příjezdem do Indie, ještě dřív, než do Říma připutoval svatý Petr, přistál na indických březích, vlastně docela nedaleko, jiný z dvanácti učedníků, svatý Tomáš, na palubě arabské obchodní lodi?

Legenda praví, že svatý Tomáš v roce 52 našeho letopočtu vystoupil na souš poblíž dnešního Kóčinu. Potkal tam chlapce, který se vracel z chrámu. „Slyší tvůj Bůh tvoje modlitby?“ optal se ho. Chlapec odpověděl, že jeho Bůh určitě ano. Svatý Tomáš nabral trochu vody, vyhodil ji do výšky a kapky zůstaly viset ve vzduchu. „Umí tvůj Bůh udělat tohle?“ Ať už to byla kouzla či zázraky, obrátil svatý Tomáš těmito činy několik bráhmanských rodin na křesťanství; později byl sice v Madrásu umučen, avšak tito první konvertité – křesťané svatého Tomáše – zůstali jeho víře věrní a nevstupovali do manželství mimo svou komunitu. Postupem času jich přibývalo a pojily je jejich zvyky a kostely.

Nyní, téměř o dva tisíce let později, právě uzavřeli manželství další dva potomci oněch prvních indických konvertitů, dvanáctiletá nevěsta a vdovec středního věku.

„Co bylo, bylo,“ bude říkat naše mladá nevěsta, až se stane babičkou a její vnučka a jmenovkyně se bude vyptávat na příběhy svých předků. Slýchala už od malička řeči o tom, že historie jejího rodu je plná tajemství a že mezi jejími předky jsou otrokáři i vrazi, a taky jeden kněžství zproštěný biskup. „Minulost je zkrátka minulost, děťátko moje, a navíc, pokaždé, když si na ni vzpomenu, je trochu jiná. Budu ti raději vyprávět o budoucnosti, jakou budeš mít.“ Dítě je však tvrdošíjné.

U koho tedy s příběhem začít? U „nevěřícího“ Tomáše, který trval na tom, že musí spatřit Kristovy rány, aby přestal pochybovat? U dalších mučedníků víry? Tu malou zajímá vyprávění o její rodině, o domě vdovce, do kterého se její babička přestěhovala, když se provdala, o tom obydlí, odkud je k moři daleko, ale přesto je obklopené vodou, o domě plném záhad. Takové vzpomínky jsou však utkány jak z pavučinek, čas je snadno proděraví, a pak je třeba zalátat je pomocí mýtů a pohádek.

Avšak babička si je jistá několika věcmi: Příběh, který v posluchači zanechá stopu, pravdivě vypovídá o tom, jak svět žije, a tak je to – nevyhnutelně – příběh o rodinách, o jejich úspěších a ranách, o jejich zesnulých, včetně duchů, kteří zůstávají; takový příběh musí nabízet návod, jak žít v království Božím, kde radost člověka neuchrání před smutkem. Dobrý příběh sahá dál, než oč se stará shovívavý Bůh: smiřuje rodiny a zbavuje je břímě tajemství, pout silnějších, nežli jsou ta příbuzenská. Odhalování tajemství, stejně jako jejich uchovávání však taky může rodinu rozervat na kusy.

3. kapitola

O čem řeč nebyla

Parambil, 1900

Novomanželce se zdálo o tom, jak se s bratranci a sestřenicemi cachtají v laguně, jak se snaží jeden přes druhého vylézt do úzkého člunu a schválně ho převrátí a zkoušejí to znovu a od břehů se odráží jejich hlasitý smích.

Celá zmatená se probrala.

Chrápající hora vedle ní se zavlnila a zase poklesla. Tankamma.

Ano, to je má první noc v Parambilu. To jméno ji nepříjemně dře na jazyku, jako hrana ulomeného zubu. Z vedlejší místnosti, z manželova pokoje, není slyšet nic. Tankammino tělo skoro zakrývá ještě jednoho spáče, malého chlapce – je z něj vidět jen lesklé rozcuchané vlasy a ruku dlaní vzhůru za hlavou.

Naslouchá. Něco tu chybí. Ta nepřítomnost je znepokojivá. Najednou jí to došlo: není tu slyšet vodu. Chybí tu její šumění, ten uklidňující zvuk – proto ten sen.

Včera ji sem s Tankammou přivezla vallam, velká dlabaná loď napříč vyztužená prkny, z níž vystoupily na krátké molo. Přešly dlouhý pás trávy posetý vysokými kokosovými palmami se spoustou plodů v korunách. Pásly se tam čtyři krávy, každá uvázaná na dlouhém provaze. Potom procházely řadami banánovníků, jejichž svěšené listy se o sebe vzájemně otíraly a líně pleskaly. Mezi nimi visely trsy červených banánů. Vzduchem se nesla vůně košaté rozkvetlé magnolie čampaky. Tři notně ošlapané, nespočetnými kroky vyleštěné kameny posloužily jako přechod přes mělký potok. O kus dál se potok rozšiřoval do jezírka s břehy porostlými trsy pandánů a zakrslými palmami čendengu, které jsou obsypané oranžově zbarvenými kokosovými ořechy. Tankamma ukázala na nakloněný prací kámen na kraji jezírka a řekla, že je to ideální místo pro koupel. Zurčení potoka jako by věštilo dobro. Dívka pohledem pátrala po domě, jakmile přistáli u mola, ale u řeky žádný nebyl, takže určitě musí být někde tady, u potoka… nic ale neviděla.

„Celá tahle země, přes pět set akrů,“ říkala Tankamma hrdě a ukazovala doleva i doprava, „to všechno je Parambil. Většina půdy je zarostlá, samý kopec, nevymýcená. A i z té části, která vyčištěná je, se jen kousek obdělává. Než to tu tvůj manžel zkrotil, nebylo to nic než džungle, mólé.“

Pět set akrů. Domov, který měla až do včerejška, se rozkládá sotva na dvou.

Pokračovaly po pěšině lemované tapiokou. Konečně spatřila dům, nebo spíš jeho siluetu vysoko na pahorku před nimi, rýsující se proti světlé obloze. Hleděla na to, co jí bude po zbytek života domovem. Střecha uprostřed typicky prohnutá, kdežto na koncích se zvedá do mírného oblouku; nízký převis brání slunci a stíní verandu… jenomže v té chvíli ji napadalo jen jediné: Proč až tam nahoře? Proč to není hned tady u potoka? Nebo rovnou u řeky, která přináší návštěvy, novinky a vůbec všechny dobré věci?

Teď tu leží na zádech, studuje místnost: naolejované, vyleštěné stěny nejsou jen z planého chlebovníku, ale z teakového dřeva, nahoře s otvory ve tvaru kříže, jimiž může unikat teplý vzduch; falešný strop proti horku je také z teaku, i ty tenké dřevěné mřížky v oknech, které umožňují volný průchod vzduchu. Taky dělené dveře vedoucí na verandu mají horní polovinu otevřenou kvůli větrání, kdežto spodní půlka je zavřená, aby sem nemohly slepice ani všelijaká drobná havěť, zkrátka je to tu podobné jako doma – to doma, které opustila –, jen o dost větší. Každý taččan, tesař, se řídí stejnými prastarými pravidly vástu, od nichž se hinduisté ani křesťané neodklánějí. Pro dobrého taččana je dům ženichem a pozemek nevěstou, a on je musí sezdat se stejnou pečlivostí, s jakou astrolog sestavuje horoskopy. Když je nějaké obydlí stiženo tragédií nebo v něm straší duch, říkají lidé, že je to tím, že stavení je nevhodně umístěno. A tak se nevěsta, nová obyvatelka tohoto domu znovu mlčky podivila: Proč právě tady, tak daleko od vody?

Zašustilo listí, podlaha se nepatrně zachvěla, a jí se rozbušilo srdce. Někdo – něco ve dveřích zastínilo hvězdy. Je to snad domácí duch, který se přišel představit? Pak jako by do místnosti začal horní polovinou dveří prorůstat listnatý keř. A kolem keře se kroutí tlustý had. A ona se nemůže ani hnout, ani vykřiknout, jen ví, že teď se jí v tomhle tajemném domě bez přístupu k vodě stane něco strašného… ale že by smrt voněla po jasmínu?

Vytržený keř jasmínu se vznáší místností, pevně třímaný sloním chobotem. Kvítky se už pohupují až nad spáči, nakonec se zastavily přímo nad ní. Na tváři ucítila teplý, vlhký, prastarý dech. Za krk jí padají jemné drobečky hlíny.

Strach polevuje. Váhavě se natáhla pro nabídnutou kytici.

Překvapilo ji, jak lidsky vypadají jeho nozdry, lemované bledším chřípím, pihovatou kůží, jemnou jako rty, a přitom jsou hbité a obratné jako dva prsty; očichává jí hruď, šimrá ji na lokti, pak postupuje k jejímu obličeji a ona zadržuje chichotání. Horké výdechy se na ni snášejí jako požehnání. Jako by tu zavanulo cosi ze Starého zákona. Vzápětí chobot nehlučně mizí ve dveřích.

Ohlédla se a vidí zkoprnělou tvář dalšího svědka té události. Dvouletý Džodžo se posadil a kouká na ni vyjeveně přes Tankamminy boky. Usmála se na něj a vstala, bez rozmýšlení na něj kývla, zvedla ho do náruče a tak spolu vyšli ven za tím něžným přízrakem.

I v Parambilu je duchy cítit všude, stejně jako v každém domě. Jeden se pohybuje venku po muttamu. Ve tmě se mihotají celá hejna neviditelných duší, světlušky.

Na mýtině u vzrostlé palmy, tyčící se nad stohem kokosových listů, se jako lampa ve vánku pohupuje tlumený svit velkého oka. Jakmile se dívka trochu rozkoukala, rozpoznává i horu obrovitého čela, potom líně plácající uši… celou postavu jak sochu vytesanou z černého kamene noci. Ten slon je skutečný, žádný přízrak.

Džodžo jí jednou ručičkou automaticky objal krk, prstíky jí sevřel ucho a sedí si pohodlně na jejím boku, jako by tam patřil odjakživa. Je jí najednou do smíchu; ještě včera jsem se já takhle tiskla k Tankammě. Stojí tu na místě, nehýbou se, dva polosirotci. Duchové poslouchají rozkazy od dárce jasmínu a stahují se do stínů, které ustupují svítání.

Za svůj zatím krátký život už dívka viděla, jak se lidé klaní chrámovým slonům a dopřávají jim pamlsky; vídala i slony dřevorubců, jak se plahočí vesnicí na cestě do lesa. Ale tenhle tvor, jenž zastiňuje hvězdy, to je určitě ten největší slon na světě, a ona sleduje, jak to zvíře pokojně žvýká, jak ladně houpá chobotem, když si vkládá listí do rozesmáté tlamy, a ten pohled ji uklidňuje.

Z druhé strany za slonem, hned za valem uplácaným z bláta, který tvoří kolem každé kokosové palmy příkop, aby u ní zadržoval vodu a hnůj, spí na provazem vyplétaném lehátku nějaký člověk. Její manžel. Lokty a kolena mu přečnívají z prohýbajícího se dřevěného rámu. V pozici jeho mohutné levé paže, pokrčené tak, aby mu sloužila za polštář pod hlavou, s prsty stisknutými do špetky, spatřila dívka odraz svého návštěvníka, jenž přinesl jasmín.

4. kapitola

Zasvěcení paní domu

Parambil, 1900

Podlaha z udusané hlíny v kuchyni ji na chodidlech chladí. Stěny ztmavlé kouřem obklopují prostor prosycený lahodnými vůněmi; v tomto stinném útočišti se rázem začala cítit jako doma. Tankamma se sklání nad aduppu a fouká do široké kovové trubice, až se jí tváře nafukují, aby přivedla zpátky k životu ty uhlíky, co přes noc ještě vydržely žhavé. Na čtyřech ze šesti cihelných štěrbin vyvýšeného ohniště trůní hrnce. Dívka žasne, jak rychle se Tankamma i přes svou mohutnost umí pohybovat, ruce jí kmitají, až působí napohled až rozmazaně, když pod pánev s cibulkou přikládá suché kokosové skořápky a rozhrnuje uhlíky do stran, aby se rýže vařila pomalu a rovnoměrně. Nevěstě nalila kávu uvařenou v mléce a oslazenou palmovým cukrem. „Udělala jsem puttu,“ řekla a vymáčkla z dřevěné formy na talíř – banánový list – měkký bílý váleček z rýžové mouky. Pro Džodža puttu rozmačkala s banánem a medem a ještě ohřála eračči ulattijadu – osmažené hovězí a mín véviččadu – pálivé rybí kari z předchozího večera.

„Není ta ryba takhle po ránu ještě chutnější? To je tím úžasným hliněným hrncem! Važ si ho a nikdy ho nepoužívej na nic jiného než na mín véviččadu, ano? Pak budeš mít kari každým rokem jen lepší a lepší. Kdyby mi v domě začalo hořet a já se musela rozhodnout, jestli zachráním manžela, nebo hliněný hrnec… no, mohla bych k tomu později jen poznamenat, že to byl dobrý člověk. Ale to kari, co budu dál vařit ve svém hrnci, mi můj vdovský život bude ulehčovat!“ směje se Tankamma nahlas. Nevěsta sedí se zkříženýma nohama a je první snídaní v Parambilu dočista ohromená: je opulentní, jídla je víc a sytějšího, než co kdy s matkou snědly za týden.

„Tvůj manžel se najedl jen vestoje, jako obvykle. Už je zas dávno na poli.“

Tankamma trvá na tom, že nevěsta by neměla dělat nic jiného než se nechat rozmazlovat.

A ona se snaží vyhovět, ale není to snadné. Sleduje Tankamminy prsty a ingredience, které ty ruce hbitě přidávají do obou typů kari, a to je ještě těžší než nicnedělání, zvlášť když Tankamma vždycky chystá nejméně dvě jídla naráz. Ty její prsty musejí mít vlastní paměť, napadlo ji, protože jejich majitelka jim vůbec nevěnuje pozornost a jen povídá a povídá. Nakonec ji z kuchyně vymanil Džodžo, který jí chce ukázat, co kde v domě je, a tváří se náramně důležitě, že jí dělá průvodce. A tak spolu procházejí všemi místnostmi a chlapeček zapomíná, že to samé už dělal i o dvě hodiny dřív. Dům má tvar písmene L, starší křídlo, původní dům, stojí na soklu vysoko nad zemí a jeho konstrukce vlastně obklopuje aru, centrální síň, jakýsi trezor, kam se ukládá rodinné jmění – peníze, šperky a rýže. Ara je i podsklepená a k ní přiléhá jedna nevyužívaná ložnice a velká spíž; vedle ní se nachází kuchyň. Všechny části spojuje úzká vnější veranda. Novější část domu je víc přisedlá a rovněž obehnaná ze tří stran verandou, širokou, lákavou. Uvnitř je obývací pokoj, který se ale taky moc nepoužívá, pak dvě sousedící velké ložnice, jedna manželova a jedna manželčina – v té spává taky Džodžo a Tankamma, a ještě další místnost, která slouží jako úložný prostor.

Staré a nové křídlo mají společný obdélníkový muttam neboli dvůr, vyložený žlutými, zlatavými a bílými oblázky z říčního koryta. Muttam každé ráno uklízí pulaji, tedy žena z kasty pulajar jménem Sára. Zametá napadané listí a na urovnaných oblázcích zůstává po koštěti vějířovitý vzor. Muttam je místo, kde se na rohožích suší vařená neloupaná rýže, na šňůrách zas vyprané prádlo a Džodžo si tam často hraje s míčem.

Po obědě si ona, Džodžo a Tankamma dlouze zdřímli. To manžel, ten prý nedřímá nikdy a většinu času stráví venku na pozemcích. Když ho dívka, jeho žena, chvílemi někde v polích zahlédla, vždycky pracoval společně s několika pulajary. Liší se od nich svou výškou a odstínem pleti – ve srovnání s nimi ji má přece jen o něco světlejší. Navečer se Tankamma se svými svěřenci usadila venku před kuchyní, kde není takové horko, a s nohama na stoličce vypráví nekonečné historky a přitom obě děti rozmazluje dobrůtkami ze spíže. Až dodatečně si dívka uvědomila, že ty Tankamminy příběhy byly vlastně jakési rady a poučení. Snaží se vybavit si je později večer, když uléhá, jenže to jsou zároveň chvíle, kdy ji také svírá stesk po domově a každá její myšlenka směřuje právě tam. I Tankammina přívětivost jí připomíná matku a její smutek ještě posiluje. Plakat si však dovolila, až když si byla jistá, že ostatní už usnuli.

Druhý den ráno k domu od řeky dolehlo zpěvavé volání prodavačky ryb. Tankamma dívenku požádala, aby jí šla naproti. O chvíli později se žena objevila před kuchyní, vane od ní vůně říční vody. Tankamma jí pomohla složit těžký koš z hlavy.

„Á, tak to je ta vaše nevěsta!“ protáhla prodavačka, dřepla ke koši a ometá si rybí šupinky z předloktí. „Mám tu pro ni vynikající matti, jen pro ni,“ odhrnuje pytlovinu, která košík zakrývala, jako by odhalovala drahocenné klenoty.

Tankamma jednu sardinku vzala, čichla k ní, zkusmo ji zmáčkla a pak s ní plácla zpátky k ostatním. „Jen pro nevěstu, jo? Tak si je nech, když jsou tak úžasné. Co máš pod tou další utěrkou? Á, podívejme! Pro kohopak jsou tyhle matti? Byla tu snad nějaká další svatba, o které bych nevěděla? Sem s tím, a už ani slovo!“

Druhý den dívka uviděla Šamuela pulajara, jak jde přes muttam se širokým košem kokosových ořechů na hlavě. Od Tankammy už ví, že Šamuel je v Parambilu předákem, pravou rukou jejího manžela, a že Sára, která zametá muttam, je jeho žena. Šamuelova rodina už pro nás pracuje několik generací, říkala Tankamma, naši předkové si jeho předky pravděpodobně vzali na práci asi už hodně dávno, když to ještě nebylo zakázáno. Pulajar je v Travankúru nejnižší kasta, jen zřídkakdy mají vlastní majetek, dokonce i jejich příbytky patří statkáři; bráhmana znečistí i pouhý pohled na pulajary a musí se pak podrobit rituální koupeli.

Šamuel má svaly na krku a pažích napjaté pod tíhou koše jako provazy na jinak drobném, útlém těle. Holá hruď se mu zvedá, žebra jako by mu trčela z kůže víc ven než dovnitř. Nemá po těle žádné chloupky, vyjma strniště na tvářích a nad rtem a nakraťounko ostříhaných vlasů, které mu po stranách už šedivějí. Vypadá stejně starý jako její manžel, i když podle Tankammy je prý mladší.

Když si Šamuel všiml nevěsty svého pána, tvář se mu rozzářila bezbřehým úsměvem. Lícní kosti se mu lesknou jako vyleštěné obliny ebenového dřeva a bílé souměrné zuby zvýrazňují jeho jemné rysy. V jeho nadšení, že může přivítat novou paní domu, je cosi dětsky upřímného. Nejdřív je však třeba vyřešit praktickou záležitost: „Á! Mólé, mohla bys zajít pro čéčči Tankammu? Pro tebe by ten košík mohl být příliš těžký, abys mi pomohla.“

Jakmile mu Tankamma pomohla složit koš na zem, sundal si Šamuel thorthu omotané kolem hlavy, roztřepal jej a otřel si obličej. Úsměv a pohled upřený na nevěstu ho ale neopouštějí. „Bude těch košů ještě víc. Šplháme s thamb’ranem nahoru a dolů celé dopoledne.“ Ukázal prstem a ona tím směrem spatřila v dálce svého manžela se zkříženýma rukama, jak obkročmo sedí na pokroucené palmě v místě, kde je kmen téměř vodorovný. Nedbale klátí nohama ve vzduchu a vypadá ztracený v nějakých úvahách. Mimoděk se při tom pohledu zachvěla, probralo to v ní její strach z výšek. Nejde jí na rozum, proč pán domu takhle riskuje život, když tu má na takovou práci pulajary.

„Jak to, že necháš thamb’rana šplhat po stromech, hned po svatbě?“ I Tankamma se tváří nesouhlasně. „No jen to přiznej – když leze i on, je to pro tebe polovina práce.“

„Áa, však mu v tom zkus zabránit. Vždyť on je přesně jako tady náš malý thamb’ran,“ brání se Šamuel a šťouchl Džodža do bříška. „Líp je mu mezi mraky než na zemi.“

Džodžo má zjevně radost, že se mu říká malý pán.

Šamuel má holou hruď olepenou kousíčky palmové kůry. Pořád se usmívá na thamb’ranovu ženu, pečlivě po délce skládá svoje modře kostkované thorthu a pak si jej přehodí přes levé rameno.

„Á, Šamueli,“ ozvala se Tankamma, „vyloupni nám prosím tři kokosové ořechy. Pak se opláchni a přijď se najíst. Tvá nová paní tě obslouží.“

Šamuel má svou vlastní hliněnou misku zavěšenou na háčku pod převisem střechy za kuchyní a tam také bude jíst, na zadních schodech. Nikdo z kasty pulajar nikdy nevstupuje do domu. Sára mu doma vaří, ale jídlo v hlavním domě jim občas ušetří jejich zásoby rýže. Šamuel vypláchl misku, naplnil ji vodou a tu naráz vypil, pak si dřepl na schod. Nevěsta mu podává polévku kaňdži – rýži i s vodou, ve které se vařila s kouskem rybího masa a nakládanými limetkami.

„Tak co, líbí se ti tu?“ ptá se Šamuel s plnou pusou rýže. Stydlivě přikývla. Jedním prstem roztržitě kreslí písmeno ആ, první hlásku slova ána, tedy slon. Ono se to písmeno vlastně slonovi tak trochu podobá, říká si v duchu.

„Já jsem byl ještě mladší než ty, když jsem přišel do Parambilu. Zkrátka malý kluk, víš,“ řekl Šamuel. „To bylo ještě předtím, než se tu postavil dům. Bál jsem se často, že nás ušlapou sloni, když jsme ještě spávali venku. Dům člověka chrání. A víš, že to nejvíc záleží na střeše? Víš, proč ji vždycky stavíme zrovna takhle?“

Střecha vypadá jako každá jiná. Jen dřevěný přední štít se vzorem vyřezávaných otvorů je pro každé obydlí jedinečný, je to tvář domu. Na všech ostatních stranách se doškové převisy rozšiřují, jako by se střecha pokoušela zbytek stavení pohltit.

„Když krokve takhle přečnívají,“ vysvětluje Šamuel dál, „slon nemá rovnou plochu, do které by se mohl opřít a tlačit na ni.“ Pýchou, s jakou ji poučuje, jí připomíná malého Džodža. Dívce to ale nevadí.

„Mě přišel slon přivítat hned první noc,“ špitla tichým hláskem.

„Opravdu? To byl Dámódaran!“ potřásl Šamuel se smíchem hlavou. „Ten si sem přijde a odejde, kdy se mu zlíbí. Já jsem už skoro usínal, ale cítil jsem, jak se zem otřásala. Já věděl, že to je on. Vyšel jsem se podívat ven a tam na něm seděl Unni a mrzutě brblal, protože se Dámo rozhodl vyrazit sem od dřevorubců, až když už byla tma. Á, ale moc si Unni nestěžoval, protože když je Dámo tady, tak Unni má volno, a může být přes noc doma se svou ženou. A thamb’ran zas vedle Dáma spává. Povídají si spolu.“

Slyšela už mnohokrát, že mít slona na práci je nákladná záležitost. Je třeba platit nejen krmení, ale taky mahauta, což je tedy asi ten Unni.

„A Dámódaran nám patří?“

„Jak patří? Patří nám snad slunce?“ Jako učitel čekal Šamuel, dokud pohybem hlavy neuznala, že ne. „Á, á. Dámódaran je svým vlastním pánem, stejně jako slunce. Já si Unniho občas dobírám, že ve skutečnosti je mahautem Dámo, i když dovolí Unnimu sedět na sobě a předstírat, že ho řídí. Tobě o Dámovi ještě nikdo neřekl? Á, tak Šamuel ti to rád povypráví: Dávno předtím, než se tu postavil dům, když ještě thamb’ran a můj otec spávali venku, uslyšeli jednou strašlivý rámus. Takové troubení, až se zem třásla! A do toho praskot stromů, horší než hromy a blesky. Můj otec si myslel, že nadešel konec světa. Za úsvitu našli opodál mladého Dámódarana. Ležel na zemi, jedno oko pryč, všude krev, z boku mu trčel zlomený kel. Ten sloní samec, který ho napadl, musel být zrovna v říji. Thamb’ran uvázal kolem toho klu dlouhatánský provaz a pak mu ho z dálky tím provazem vytrhl. Vidělas už ten kel? Thamb’ran ho má vystavený u sebe v pokoji. Dámódaran zařval bolestí. Z rány se mu valila zpěněná krev. Thamb’ran je ale náramně statečný – vylezl Dámovi na bok a ucpal mu tu hroznou díru listím a zakryl blátem. Po troškách lil Dámovi do tlamy vodu a seděl tam s ním den a noc a celou tu dobu na něj mluvil. Můj otec říkal, že toho Dámovi povykládal víc než všem lidem v životě dohromady. Po třech dnech Dámódaran vstal. A o týden později odešel.

Několik dní nato thamb’ran a můj otec pokáceli veliký teak a snažili se ho páčidly dostat na mýtinu. Vtom se z lesa vynořil Dámódaran a ten strom jim tam odtlačil, jen tak, jakoby nic. Sloni pracují rádi, a on se to s kládami naučil báječně. Teď pracuje v teakových lesích s dřevorubci, ale jen když se mu chce. A občas se rozhodne vrátit se na pár dní sem. Tentokrát se přišel podívat na thamb’ranovu novou ženu, řekl bych.“

Pomalu se pod vedením Tankammy vžívá do svého nového života v Parambilu. S každým dalším dnem cítí, jak domov, který opustila, ve vzpomínkách bledne, ale její stesk je tím silnější. Nechce zapomenout. Jednoho dne po snídani Tankamma prohodila: „Říkám si, že bychom spolu mohly udělat chalvu z chlebovníku. My s Džodžem na ni totiž máme hroznou chuť!“ Džodžo radostně zatleskal ručkama. „Víš, mólé, sladký může život být jen díky dvěma věcem: lásce a cukru. A když nemáš dost toho prvního, musíš si dát víc toho druhého!“ Tankamma už kousky ovoce uvařila a teď je rozmačkává v rozpuštěném palmovém cukru. „Prozradím ti jedno tajemství: když chystáš chlebovník na chalvu, zavři při tom oči a mysli na něco, co bys chtěla od svého muže.“ Tankamma názorně zavřela oči, usmívá se a předvádí mezeru mezi předními zuby. „Tak, a teď špetku kardamomu, špetku soli a lžičku ghí. A máme hotovo! Ještě to musí trochu vychladnout, ale ochutnej klidně hned. Není to báječné?“ Pak trochu ztišila hlas. „Myslím to vážně, mólé. Tohle je klíč ke šťastnému manželství. Vyslov své přání a pak touhle chalvou nakrm svého manžela. Ať si budeš přát cokoli, splní se ti to!“

Je hrdá, že se už vpravila do rytmu celé domácnosti, že zvládá připravit pod bedlivým dohledem Tankammy několik pokrmů, ale kazí jí to vědomí, že Tankamma už brzy bude muset odejít. Když Tankamma květnatě chválila její kuřecí kari, zářila mladinká kuchařka pýchou, ale v příštím okamžiku se přistihla, jak se k Tankammě tiskne a boří jí obličej do kyprého ramene, aby skryla slzy. Prosím, zůstaň tu! Nikam neodcházej! Má už ale Tankammu už příliš ráda na to, aby to vyslovila nahlas. Tankamma má vlastní dům a domácnost, o kterou se musí starat, a manžela, který na ni čeká.

„Já na tvou laskavost nikdy nezapomenu, Tankammo. Ani nevím, jak bych ti měla dostatečně poděkovat?“

„Á, až jednou sama budeš mít snachu, chovej se k ní jako k drahocennému klenotu. Tak mi poděkuješ nejlíp.“

Den před odjezdem vyšla Tankamma z kuchyně a koukla po slunci – ano, je přímo nad hlavou. „Mólé, uřízni si banánový list a zabal manželovi oběd. Ať ochutná tvůj fazolový thoran a matti, co jsme spolu usmažily. Dej tam hodně rýže. On je venku se Šamuelem; obhlížejí pozemky, jako vždycky. Vidíš támhle tu vysokou kokosovou palmu? Někde tam bude.“ Nevěsta poslušně nabrala jídlo na banánový list, zabalila a převázala motouzem. Vzala malou mosaznou nádobu s džírou – vodou svařenou s trochou kmínu – a vydala se ven. Je znepokojená z Tankammina odjezdu, který se blíží. Ráno zjistila, že v Parambilu není vůbec žádný papír, ani jediné pero. Doufala, že si sepíše aspoň některé Tankamminy recepty, ale tenhle plán se rázem rozplynul. Co když zapomene, jak se co vaří?

Tráva kolem pěšiny jí sahá skoro po ramena; Tankamma říkala, že to tu kdysi bývalo tak zarostlé, že sem nemohl proniknout ani Bůh, ani světlo a v podrostu se to jen hemžilo škorpióny, kobrami, obřími krysami a kousavými stonožkami. „Který člověk, ať už hinduista nebo křesťan by byl tak šílený, aby se tu chtěl usadit?“ říkala Tankamma. „Tvůj manžel sem přišel poté, co ho náš nejstarší bratr vystrnadil z rodného domu tím, že ho přiměl udělat jeho podpisovou značku na kus papíru.“ Šamuelův otec, Johannan pulajar, přišel s ním, pokládal za svou povinnost sloužit právoplatnému dědici; později Johannan přivedl svou ženu a syna. Oba muži si tu nejdřív postavili provizorní přístřešek. „Dovedeš si představit, jak můj bratr spí pod jednou střechou s člověkem z kasty pulajar? Jí společně s ním? Když vkročíš do pekla, kasty jsou tytam, je to tak? Jen svatí je tu drželi naživu. První týden jim tygr ulovil jejich jedinou kozu. Zažili víc dní s horečkou než bez ní. Ale jak mohli, tak kopali, vysoušeli bažinu, donekonečna mýtili. Mólé, já ti to neříkám jen proto, že jsem na svého bratříčka pyšná, ale hlavně proto, abys věděla, že on, tvůj manžel nedělá všechno tak jako ostatní. Pro něj byl Johannan jako otec. A takový bude pro tebe a tvou rodinu jeho syn Šamuel, po celý život.“ Tankamma jí dál vyprávěla, jak manžel přesvědčil jednoho zkušeného hindského taččana a jednoho kováře, aby se také přestěhovali do této oblasti – nabídl jim vyčištěné pozemky u potoka a zajistil, že chýše pulajarů budou stát níž po proudu řeky, aby si řemeslníci nemohli stěžovat na rituální znečištění. Později přibyl ještě hrnčíř, zlatník a kameník. Poté, co byl postaven dům, daroval manžel řadě svých příbuzných nevelké pozemky, po jednom, dvou akrech. A když tito lidé začali půdu obdělávat a prodávat úrodu, mohl si od něj každý z nich přikoupit další pozemky, pokud chtěl. „Chápeš, co ti říkám, mólé? On jim tu půdu na začátku daroval! A oni ji můžou předat svým dětem. Chtěl, aby se tu lidem dařilo, a zdaleka s tím ještě neskončil. Kdo ví, možná že až sem příště přijedu na návštěvu, bude tu třeba pořádná silnice, obchod, škola…“

„Nebo kostel?“ nadhodila dívka, ale na to Tankamma neodpověděla.

Našla manžela, jak se dívá na strom, holou hruď polepenou drobky kůry, nebezpečně vyhlížející vettukatti mu visí u pasu zahnutou špičkou čepele dozadu. Je překvapený, že ji vidí. Vzal si od ní balíček s jídlem. „Ta naše Tankamma!“ Úsměv jen zní v jeho hlase, ve tváři jej vidět není. Posadil se, opřel se zády o strom, ale ještě předtím roztáhl thorthu, aby si měla kam sednout ona. Pustil se hladově do jídla. Oba mlčí. Zarazilo ji, že k její plachosti se připojila jeho.

Manžel dojedl a vstal: „Doprovodím tě kousek.“

Je slyšet výkřiky a smích. Po levé straně se v dálce objevil kmen položený přes potůček, u kterého ještě nebyla. Na mýtině na druhém břehu stojí mohutné kamenné odpočívadlo. Tyto prastaré stavby jako primitivní památníky podél léta používaných pěšin umožňují poutníkovi odložit těžký náklad z hlavy na vodorovnou horní desku a na chvíli si oddechnout. Teď manželé sledují, jak se jakýsi mladík do desky ze všech sil opírá, snaží se ji rozkývat a posunout. Dva další ho povzbuzují. Všichni tři mají na čele pruh santalové pasty. Ten, který se namáhá s deskou, je bytelně stavěný, hlavu má oholenou, jen vpředu nad čelem mu trčí zacuchaný chomáč vlasů. Vodorovná deska se najednou opravdu odlepila od podpěr, zřítila se na zem a rozvířila oblak červeného prachu. Ničitel má obličej zarudlý pýchou a nadšením.

Dívka si představila Šamuela, jak se vrací z mlýna s těžkým pytlem rýžové mouky na hlavě a těší se, až dojde k odpočívadlu, kde mu bude stačit pokrčit kolena jen natolik, aby mohl pytel sesunout na vodorovnou desku. Takhle ale bude nucen jít dál, nebo náklad shodit na zem a pak čekat, až někdo přijde a pomůže mu ho zvednout zpátky na hlavu. V kraji, kde se většina věcí přepravuje tímto způsobem, protože cesty jsou pravidelně podemleté vodou nebo příliš rozbité, než aby se po nich dalo jezdit s volským spřežením, a kde se tedy dá spolehnout jen na pěší dopravu, je takové odpočívadlo pravým požehnáním.

Mládenci si všimli přicházející dvojice a zmlkli. Jsou od pohledu dobře živení, ti určitě nemusejí nosit těžký náklad, žádná odpočívadla nepotřebují. Podle oblečení a vzhledu to asi budou nájarové. Jedna početná rodina nájarů žije na západním okraji Parambilu. Nájar je kasta válečníků, kterou zaměstnávaly celé generace travankúrských mahárádžů k obraně proti útočníkům. I jeden přítel dívčina otce byl nájar každým coulem, s divokým knírem, který dokresloval jeho siláckou postavu. S britskou nadvládou se mahárádžovi dostalo ochrany a nájarskou armádu už nepotřeboval. Góvind nájar z toho byl roztrpčený. „Jak si může říkat vládce Travankúru? Vždyť je to jen loutka, co Britům odevzdává naše daně. Před čím ho Britové ‚chrání‘? Nemáme náhodou nepřítele už uvnitř hradeb?“

Manžel si vykasal mundu nad kolena a vykročil rázně ke břehu. Po kmeni přes potok však našlapuje velmi opatrně. Mladíci se nad tím ušklíbají, ale je na nich vidět i ostražitost, když se starší muž, podobný slonímu vůdci stáda, blíží. Dívce se zhoupl žaludek. Vzápětí užasla: manžel si těch tří nevšímá, a místo toho si dřepl ke kameni. „Takže na shození té desky jsi měl síly dost. Budeš mít i sílu vrátit ji zpátky?“

„Proč to neuděláte sám?“ opáčil chlapec drze, ale hlas se mu slyšitelně chvěje.

Manžel beze slova vsunul prsty pod jeden konec desky, vztyčil ji a střídavým naklápěním na jednu a na druhou stranu s ní došel k podstavcům. Pak si desku opřel středem o rameno a pomalu ji zvedá. Deska se mírně pohupuje. Stehna jako kmeny se mu třesou napětím, i krční svaly má jak provazy, když manévruje jedním a pak i druhým koncem zpátky na sloupy. Potom se o usazenou desku opřel, aby popadl dech. Po chvíli se však zničehonic rozmáchl a prudkým mohutným záběrem desku znovu shodil z podpěr. Deska se na zemi ještě převrátila směrem k mladíkům, kteří před ní museli uskočit. Muž zvedl obočí a v jeho pohledu na vysokého mladíka se zračí jasná výzva. Jsi na řadě.

Nad mýtinou visí nepřirozené ticho, jako když se ve vzduchu vznáší hustá mlha. Nakonec se manžel otočil směrem ke své ženě a volá: „Oni jsou jako muži jen oblečení. Tenhle kámen jsme s otcem toho chlapce postavili dřív, než se on narodil. Teď na stará kolena musí Kuttappan nájar uklízet po svém mláděti, ale tenhle kámen pořád uzvedne, jako by to bylo párátko.“ Otočil se k mládencům zády a vrací se přes vodu zpátky.

Chomáč vlasů padá mladému čahounovi do očí, jak se shýbl a snaží se zvednout kámen. Mračí se u toho námahou a na čele mu vyskakují žíly jako hadi. Když se mu desku podařilo vztyčit, svaly mu selhaly a jeho kamarádi se mu vrhli na pomoc, aby ho to nerozmáčklo. Deska se divoce kymácí, když se ji pokouší dostat na ramena. Nakonec se jim společně podařilo vrátit odpočívadlo do původního stavu, ale všichni tři vypadají otlačení a pohmoždění a tomu vysokému teče z ramene krev. Její manžel nic z toho neviděl, došel až k ní a tvář má potemnělou hněvem, až ji to leká. Letmým náklonem hlavy jí vyjádřil svůj dík za oběd i nutnost vrátit se zase k práci. A ona se rozběhla domů.

Tankamma jí jen pohlédla do tváře a usadila ji vedle sebe. „Ti kluci měli štěstí, že se ovládl,“ prohlásila, když vyslechla, co se stalo. Její slova nejsou zrovna uklidňující; pohárek s vodou v nevěstiných rukou se chvěje. „Nedělej si starosti, mólé. On se nikdy nezlobí bez příčiny. A nikdy se nebude zlobit na tebe. V životě by s tebou nezacházel špatně.“ Tankamma ji objala kolem ramen. „Já vím, všechno je to tu pro tebe nové a děsivé. Když jsem se vdávala, tak nám s manželem bylo teprve deset let. Byl to zlobivý spratek. Navzájem jsme se ignorovali. Byli jsme jen děti ve velkém domě a byla nás spousta. Všichni kluci byli zlí. Jednou jsem ho viděla, jak sedí na kládě na břehu a kouká do vody. Tichounce jsem se k němu přiblížila a šťouchla jsem ho do toho potoka!“ směje se nakažlivě, až dívce nezbylo než se aspoň usmát. „Dodnes mi ten den občas připomene! Ano, neměli jsme se rádi. Ale víš, nic není stejné napořád. Tak se nic neboj.“ Tankamma se na nevěstu zahleděla a vážně dodala: „Snažím se tím vysvětlit, že můj bratr je jako kokosový ořech. Všechna jeho tvrdost je jen na povrchu. Ty jsi jeho žena a jemu na tobě záleží stejně jako Tankammě. Rozumíš mi?“

Pokouším se o to. Zdá se, že i Tankammě, která pro slova nemá nikdy daleko, se tohle říká poněkud nesnadno. „Ty s tím nemusíš dělat nic. Neboj se. Všechno se stane v pravý čas.“

5. kapitola

Domácnost

Parambil, 1900

Poté, co Tankamma odjela, se v domě rozhostilo ticho, takový ten pocit, že všechno je ponořené pod vodou, kterou sem prostupuje příliš málo světla. Džodžo je celý nesvůj a nespouští svou nevlastní matku z očí; dokonce i ve spánku má drobné prstíky zamotané v jejích vlasech. První noc, kdy spolu byli sami, dívka probděla, vůbec ne kvůli manželovu chrápání ze sousední ložnice, ale proto, že ještě nikdy nespala bez někoho dospělého vedle sebe. Jeho chrápání, i když zpovzdálí, bylo naopak uklidňující; tu a tam se do něj vmísilo i zakašlání a pak rozladěné zavrčení, jako by někdo šťouchl do podřimujícího tygra. Krom toho manžel taky mluví ze spaní, i když jen zřídka, ale stejně už ze sna pronesl víc slov, než kolik řekl od jejího příjezdu jí. Od chvíle, kdy ho viděla, jak se bavil s Dámódaranem – který odešel stejně záhadně, jako přišel –, však ví, že její muž má v sobě i cosi dětsky hravého. Přesto se odváží promluvit na něj, jen aby mu řekla, že večeře je připravená.

Během dne se tu několikrát zastavil Šamuel a ptal se, jestli paní domu něco nepotřebuje, a pokaždé ho viditelně zklamalo, že ne. Jeho starostlivost ji dojímá.

„Něco bys mi ale přece jen obstarat mohl, Šamueli.“

„Úh-á, cokoliv!“

„Tak tedy papír, obálku a pero, abych mohla napsat dopis matce.“

Dychtivý úsměv se mu na tváři rozplynul. „Á.“ Zjevně nemá s takovými věcmi žádné zkušenosti. Tím víc ji překvapilo, když se vrátil z trhu, sundal poloprázdný vak z hlavy a vytáhl z něj obálky, dopisní papír i to pero.

Má drahá ammačči,

kéž tě můj dopis zastihne v dobrém zdraví. Tankamma tady byla celou dobu až doteď. Docela mi to tu jde. Umím už uvařit několik jídel.

Nedlouho po otcově smrti přestala matka vést domácnost, tedy především kuchyni; před svatbou pak naříkala, že dceru nenaučila vařit dřív.

Teď jsme tu jen já a malý Džodžo. Je jako můj stín. Myslím, že bez něj bys mi chyběla mnohem víc. Potíže jsou s ním jenom, když ho chci vykoupat.

Když to zkusila poprvé, Džodžo se bránil. Přesto mu polila vodou hlavu, a on zbledl, víčka se mu třepotala jako křídla můry a oči se protáčely. Vyděsilo ji to, bála se, že z toho dostane křeč. Znovu to už nikdy neudělala, namísto toho mu začala mýt vlasy a obličej žínkou. I tak se z toho stal každodenní boj. Teď chápe, že mezi muži z Parambilu a vodami Travankúru panuje jakýsi válečný stav. S matkou se jí to ovšem řešit nechce. Ostatně, možná to sama dobře ví?

Jak to mám udělat, abych byla lepší hospodyní, lepší paní domu?

A hned ji zamrzelo, že tu větu nemůže smazat, protože její matka už dávno není ani hospodyní, ani paní domu. Potíže ve společném rodinném domě začaly nedlouho poté, co ovdověla: její bratr a švagrová se začali chovat jinak. Matka teď nejspíš spává venku na verandě a oni ji šikanují a zacházejí s ní jako se služebnou. To naopak její dceři v Parambilu nic nechybí; obilí div že se z ary nesype ven, jak je plná, a mincí v zamčené truhličce taky neubývá.

Když se večer modlím, říkám si: „Má ammačči se právě teď taky modlí.“ Takhle jsme si nablízku. Hrozně moc se mi po tobě stýská, ale pláču jenom v noci, aby Džodžo nevěděl. Škoda že jsem si s sebou nevzala Bibli. Tady žádná není. Já vím, že do Parambilu je to daleko, ale prosím tě, ammačči, přijeď mě navštívit. Aspoň na pár dní. Můj manžel nerad cestuje lodí. Jestli nemůžeš, možná se pokusím přijet já. Budu s sebou muset vzít i Džodža…

Představuje si svou ammačči, matku, jak dopis čte, její slzy, jak rozpíjejí písmo stejně jako její vlastní. Představuje si, jak matka dopis skládá a schovává pod polštář a přes den jej mívá spolu s těmi posledními několika drobnostmi, které jí ještě patří, schovaný ve svinuté spací rohoži. A pak v těch úvahách spatřila ruku – ruku její tety –, která v té rohoži šátrá, zatímco se matka koupe. A už si ani netroufá zeptat se v další větě dopisu, zdali se ammačči aspoň víc nají, když je v domě o jeden hladový krk méně. Jedna část jejího já si přeje, aby si to všechno přečetly i ty všetečné oči a viděly tu křivdu v jejich duších. Jenže to by matčinu situaci jen zhoršilo.

Odpověď donesl za tři týdny malý chlapec – poslíček aččana, který je sezdával. Aččan jezdí každých čtrnáct dní do diecézního úřadu v Kóttajamu, odkud poštu odesílá a taky vyzvedává, pokud nějaká přijde.

Matka v dopise dceru zahrnuje láskou a polibky a píše, že je na ni pyšná, když si představí, jak se díky Tankammě vžila do role hospodyně. Na konci svého psaní se však matka nezvykle rozohnila a důrazně dceru odrazuje od případné návštěvy, a přitom to nijak nezdůvodňuje. Nezareagovala ani na dceřinu horoucí prosbu, aby sama přijela do Parambilu. Dopis tak jen posílil její obavy o to, jak se mamince vede.

Hlavou se jí ustavičně honí všelijaké Tankamminy rady a poučky, poletují nezřízeně sem a tam jako rozpletené copánky. Ve spodní řadě trsu je banánů vždycky sudý počet, v horním lichý. Kdyby se někdo pokusil jeden si vzít, Tankamma by to poznala; aby se zachoval ten správný poměr, musel by zloděj vzít po dvou banánech z každé řady, a to už by bylo zřejmé od pohledu. Ale na druhou stranu, kdo by tady kradl? Buď všímavá – to musí být taky rada od Tankammy. Toho rána však dívka zrovna všímavá nebyla. Nedbala ani na naléhavé kdákání kropenaté slepice a její opakované a odhodlané vpády do kuchyně a pokaždé ji jen odehnala pryč.

„Ona chce snést vajíčko, ammačči!“ ozval se Džodžo.

Řekl mi Džodžo právě „ammačči“? Maminko? Hruď se jí vzedmula pýchou a ona chlapečka vroucně objala. „Co bych si bez tebe počala, ty můj človíčku?“

Popadla slepici a posadila ji na pytel ve spíži, potom ji zpola přikryla proutěným košíkem. Slepice na ni ze tmy rozhořčeně mrká. „Odpusť mi to. Budu poslouchat, až se ozveš, že jsi s tím hotová, slibuju ti to.“

Návštěvníků tu bývá pramálo. Cítí se velmi osamělá. Představuje si, jak jednoho dne uvidí od mola přicházet matku, která se rozhodla překvapit ji neohlášenou návštěvou, a sní o tom tak často, že se směrem k řece podívá několikrát za den.

Jedinými návštěvníky, které tu zatím poznala, jsou Georgie a Dolly z malého domku, z toho nejbližšího na jih od Parambilu. Přišli tehdy ještě za Tankammou, jen jednou. Georgie je syn manželova bratra, toho, který manžela připravil o rodinné dědictví. Jejich domek stojí na pozemku o rozloze dvou akrů, který manžel svému synovci daroval, protože Georgieho otec nakonec zemřel bez prostředků a zanechal Georgiemu a jeho bratrovi-dvojčeti jen dluhy.

Dolly koččamma se dívce okamžitě zalíbila. (Dolly je přinejmenším o pět let starší, proto dívka zvolila oslovení koččamma.) Dolly je krásná tichá žena s očima jako laň, která nemá potřebu příliš mluvit a ve tváři nosí výraz svaté trpělivosti. Georgie je živý a družný, zaskočil paní domu už tím, jak spokojeně zamířil s oběma ženami do útulné kuchyně. To by její manžel nikdy neudělal. Zamyslela se. Proč vůbec manžel tak velkoryse zachraňoval svého synovce, když s ním má jen pramálo společného? Šamuel přece říkal, že Georgie není žádný nadšený zemědělec, ne jako thamb’ran; ale pokud se bere za standard její manžel, pak se mu nevyrovná nikdo. Třeba si Georgie myslí, že si strýcův dar nezaslouží.

Džodžo svou „ammačči“ dál nespouští z očí, krom toho, když se jde mýt k potoku, nebo když jde až k řece a z mola tam skočí do vody, což dělá velmi ráda. Tehdy Džodžo netrpělivě čeká na její návrat doma. Pro Džodža zůstává „koupání“ v jakékoli podobě jen každodenní bitvou. Ammačči naproti tomu miluje koupání v místech, kde se potok rozšiřuje a vytváří tůň, jejíž voda je tak klidná a průzračná, že je v ní vidět drobné rybičky, a přitom tak hluboká, že se prsty nohou sotva dotýkají dna. Nakloněný prací kámen dřepí na břehu ve stínu rambutanu ozdobeného chlupatými červenými plody.

Parambil je zavalený mangem. Šamuel a jeho pomocníci přinášejí jeden koš za druhým a v síni před kuchyní roste ovocná hora. I když už rozvezli plné pytle do chýší pulajarů i řemeslníkům a jejich příbuzným, zbývá manga pořád až příliš. Různé sladké a dužnaté odrůdy v mnoha odstínech žluté, oranžové a růžové plní kuchyni lákavou vůní. Džodžo už má kůži na bradě rozmáčenou od šťávy, která mu po ní ustavičně kape. Jeho ammačči drtí dužninu na kašičku, nejvíc jí použije na výrobu sirupu a džemu. Z toho, co zbude, dělá théru – mangové sušené „maso“: nejdřív mangovou kaši svaří s cukrem a praženou rýžovou moukou. Vzniklou pastu rozetře na látkovou podložku dlouhou a širokou jako dveře a tu položí na slunce. Džodžo má za úkol odhánět ptáky a hmyz. Po zaschnutí přidává další vrstvy, každou nechá nejprve uschnout a teprve potom nanese další, až do tloušťky jednoho centimetru. Pak placku rozkrájí na dlouhé proužky. A je nadšená, když vidí, jak si manžel po snídani i po obědě odnáší pár kousků théry s sebou, aby si na ní pochutnal při práci.

Jako laskominu pro Džodža rozkrájela jedno nezralé mango a rozprostřela plátky jako lotosový květ – jak to zná od své matky – posolila a poprášila je červeným chilli. Džodžo tu kyselo-pálivou dobrotu snědl do posledního kousku a pak chodil po domě, nasával vzduch našpulenými rty, pusu v jednom ohni, ale stejně ještě žadonil o přídavek.

Ara – ona ústřední místnost bez oken ve staré části domu – je zbudovaná jako pevnost. Jednodílné dveře jsou třikrát silnější než ostatní běžné dveře a opatřené obrovským zámkem, k němuž má paní domu klíč. Práh za nimi je vysokánský, aby se tam dala skladovat zásoba rýže. Manžel jej sice překročí, ale ona musí přelézat. Uvnitř zaboří nohy do záplavy rýžových zrnek, která jí sahá až po kolena. Chodí do ary nejméně jednou týdně, aby vzala peníze z truhlice pokladny, a občas taky pro rýži, nebo naopak další rýži uskladnit. Pod arou je tmavý, zatuchlý sklep s přístupem po úzkých schodech z přilehlé nepoužívané ložnice a v něm se skladují zavařeniny ve vysokých porcelánových sklenicích. Větrací mřížkou vyříznutou do dřevěného stropu sem pronikají tenounké paprsky světla. Každý dům má svoje vnitřní a venkovní duchy. I doma je měli, ale tady v Parambilu je ještě nezná. Rozhodla se promluvit s tím, který obývá sklep, protože má důvodné podezření, že je to náramný mlsoun. Tuší, že se skrývá v koutě za závojem pavučin, bude to takový nějaký citlivý, smutný a možná i vyděšený duch, možná se bojí víc než ona. „Posluž si čímkoli, na co máš chuť. Mně to nevadí, ale potom to prosím zase důkladně zavři,“ řekla odhodlaně do toho kouta a statečně se před něj postavila. Měla ještě v plánu dodat: A nezkoušej mě strašit, ale vtom se ozval Džodžův rozhořčený hlásek: „Ammačči? Kde jsi? Když hraješ na schovávanou, tak se musíš schovat tak, abych tě uviděl, jinak to není fér!“ Nemůže si pomoct, rozchichotala se. A náhlá lehkost v nehybném vzduchu sklepa jí napovídá, že duch se směje taky. Teprve když vyšla ven, napadlo ji, jestli ten duch vlastně není Džodžova zesnulá matka.

Když přišel monzun a mraky otevřely svá stavidla, zajásala. V otcově domě si se sestřenicí vždycky namazaly vlasy olejem a pak šly ven s mýdlem a žínkou z kokosových vláken a užívaly si ten nebeský vodopád. Těšívaly se na monzun stejně jako na Vánoce, protože monzun je období, kdy se očišťuje tělo i duše. Déšť smývá prach a svléknuté kůže hmyzu přilepené ke stonkům rostlin, listy získají zpět zářivý lesk. Bez monzunu by tato země, jejíž vlajka je zelená a jejíž základní mincí je voda, přestala existovat. Když lidé reptají nad záplavami, nad dnou a revmatem, které se v době dešťů začnou ozývat, činí tak s úsměvem.

Déšť nikdy nikoho netrápil. Deštník je jako svatozář, která ji provází všude, kam se z domu vydá, a bosýma nohama spokojeně čvachtá v kalužích. Šamuel si z palmyrové kůry vyrobil čepici, aby mu voda nestékala po hlavě přímo do obličeje. Jen manžela jako by déšť spoutal a ona je z toho zaražená; netroufá se ho na to ale zeptat. Postupně si tedy zvyká na to, že ho vídá, jak celé hodiny, někdy i celý den prosedí na verandě jako dítě, kterému zakázali si hrát, nepromluví, upírá zachmuřený pohled na mraky, jako by je chtěl přesvědčit, aby změnily směr a odpluly pryč. Společnost mu dělá Džodžo, protože Džodžo je na tom stejně. Jednoho dne manžela zastihl nečekaný náhlý liják, když se odkudsi vracel domů. Neměl ani deštník a vypadal, jako by se pod kapkami deště potácel a nohy se mu podlamovaly. Jako by na něj padalo kamení, a ne voda. Nakonec se rozběhl, prchal do úkrytu. Jindy, to bylo navečer, ho viděla, jak sedí u studny a myje se – mydlil se a oplachoval si tělo po částech. Manželky si nevšiml a ona by chtěla utéct, ale byla jako uhranutá pohledem na jeho tělo, takže se ani nepohnula. Rozvířily se v ní různé emoce: pocit viny z toho, že ho špehuje; hrozné nutkání se hlasitě rozchichotat; rozpaky, jako by byla nahá ona, a ne on; i ta fascinace pohledem na zcela odhalené manželovo tělo. Ještě nikdy nevypadal tak mocně a děsivě, i když to rozkouskované mytí je takové dětské počínání. To jeho úsporné zacházení s vodou provází nacvičená lehkost a elegance, ale co v jeho pohybech naprosto chybí, je potěšení.

Každé ráno, když znovu rozdmýchá žhavé uhlíky v ohništi, ji kuchyň vítá jako vlastní sestru, důvěrně, bez tajemství, a ji to těší. Dospěla k přesvědčení, že to má co dělat s laskavou přítomností Džodžovy matky. Usoudila, že sklep bude asi duchovým oblíbeným útočištěm a místem, kde to, co je nehmotné, má nejblíže ke své fyzické podobě, ale její duch občas také zalétá sem nahoru, přitahován praskáním ohně v krbu nebo hlasem svého dítěte, které si povídá se svou novou ammačči. Vždyť jak jinak by bylo možné, že jídla, která připravuje, bývají lepší, než by kdy mohla doufat? Ty recepty od Tankammy má přece v hlavě beznadějně popletené a neúplné. To se nedá přičítat jen těm báječným hliněným hrncům. Kdepak, to se mi dostává odměny za mou láskyplnou péči o Džodža. Cítí se být zajedno s rytmem tohoto domu a tuší už, že ho vede dobře.

6. kapitola

Dvojice

Parambil, 1903

Během těch tří let od svého příchodu proměnila krytou verandu před kuchyní ve svůj osobní prostor; má tam vyplétané lehátko, kde si s Džodžem vždycky po obědě zdřímnou a kde také učí už pětiletého chlapce písmenka. Má tu na očích jak hrnce na ohništi, tak i rýži, když se suší na rohožích na muttamu.

Džodžo usnul a ona sedí na lehátku a už poněkolikáté si čte jedinou tiskovinu, která v domě je: staré číslo Manóramy. Nedokázala ty noviny vyhodit. Kdyby to udělala, nic by tu nezbylo, žádná slova, na kterých by mohly její oči spočinout. Už ji nebaví pořád si vyčítat, že si s sebou do Parambilu nepřivezla Bibli; místo toho kárá Džodžovu matku. To je nemyslitelné, že v křesťanské domácnosti chybí svatá kniha.

Džodžo se zavrtěl ve stejný moment, kdy jeho ammačči spatřila Šamuela vracejícího se z trhu s nákupem ve vaku na hlavě. Došel až k ní, dřepl si, vytahal zboží a vak poskládal. Pak si cípem thorthu otřel tvář a oči mu padly na noviny. „Copak se tam píše?“ zvedl tázavě bradu a urovnává thorthu, aby si ji mohl přehodit přes rameno.

„Co myslíš, Šamueli, že by se tam vkradlo něco jiného, než co jsem ti četla minule?“ odpověděla mu otázkou.

„Á, á,“ vzdychl Šamuel. Oči pod prošedivělým obočím má skoro dětsky zklamané.

Další týden Šamuel po návratu z nákupu opět vytahuje věci z vaku a jako obvykle každou položku ohlašuje: „Zápalky. Za druhé, kokosový olej. Za třetí, hořká tykev. Za čtvrté, česnek. Za páté, Malajála Manórama…“ Položil noviny vedle ostatních věcí, jako by to byla nějaká další zelenina. A ani nedokáže skrýt radost, když se dívá, jak je dívka hned bere do ruky a tiskne je nadšeně k sobě. „Budou nám chodit každý týden,“ dodal ještě Šamuel celý pyšný, že ji potěšil. A ona ví, že to mohl zařídit jen její manžel.

Později dopoledne zahlédla manžela nedaleko od domu, ale dobrých deset stop nad zemí – sedí v rozsoše plávu, tedy chlebovníku, zády se opírá o kmen a nohy má natažené na větvi, v koutku úst párátko. Měla chuť zamávat na něj novinami, aby mu dala najevo, jak je mu za ně vděčná. Stále žasne nad tím, jak si manžel vybírá k oddechu tyhle výšky, vždyť by si mohl nohy hodit na dlouhé opěrky své čáru kaséry. Je nápadná svou velikostí, protože ji má vyrobenou na míru. Přesto ta pohodlná lenoška na verandě většinou zeje prázdnotou. Jeho manželka si ho prohlíží tam nahoře mezi větvemi. Tvář má z profilu docela hezkou, říká si v duchu. Kterýsi pulajar v podrostu na zemi na něj cosi zavolal a manžel vytáhl párátko a silné pravidelné zuby mu zasvítily v úsměvu. Měl by ses usmívat častěji, napadlo ji. Manžel zívl, protáhl se, poposedl na větvi a ji zamrazilo kolem žaludku. Pád i z této nevelké výšky by mohl být fatální. Ostatně vždycky, když ho zahlédne někde v dálce na stromě tak vysoko, že jeho postava vypadá jen jako podivně rostlá větev, nemůže ten pohled snést. Šamuel ale říká, že právě takhle z výšky thamb’ran vidí krajinu s lepším přehledem a lépe se mu plánuje směr zavlažovacích příkopů nebo nová rýžová pole.

Na sklonku dne manželovi Manóramu čte, zatímco on jí večeři, kterou mu připravila. Sám od sebe noviny do ruky nikdy nevezme; jejich četba mu žádný hlubší smysl nedává, kdežto jí rozjasňuje dny plné osamělosti, kterou se stydí přiznat. Tankamma sice slíbila, že se vrátí, ale nedávno napsala, že její manžel onemocněl a je upoután na lůžko, takže návštěvu odkládá na neurčito. A co se matky týče, tři monzuny uplynuly, a ještě se neviděly. Matka jen vzkazuje, že za ní dcera jezdit nemá. Že i kdyby chtěla, tak mladá žena se na takovou cestu nevydává sama. Džodžo, který na ní visí ve dne v noci, se k lodnímu molu ani nepřiblíží, natož aby vlezl do lodi. A manžel je na tom nejspíš docela stejně.

Po formálních večerních modlitbách se pustila do rozmluvy s Pánem. „Já mám z těch novin takovou radost. Je vidět, že můj manžel se o mé potřeby opravdu stará. Mám se mu zmínit o té druhé záležitosti? Nechci si stěžovat, ale pokud je tohle křesťanský dům, tak proč vůbec nechodíme do kostela? Já vím, takových lamentací jsi už slyšel, Pane. Kdyby jen za mnou přijela ammačči, neobtěžovala bych Tebe, mohla bych si o tom promluvit s ní.“

Snad jako odpověď na neustálé modlitby přišel konečně – po několika dlouhých měsících – dopis od matky. Šamuel se zastavil v kostele cestou do mlýna a vrací se viditelně nadšený, drží dopis oběma rukama, protože ví, jak vzácný je; jeho radostné napětí se téměř rovná jejímu.

Má drahá dceruško, můj poklade, jak mě pohled na tvůj dopis zahřál u srdce! Ani nevíš, kolikrát jsem ho políbila. Tvůj bratranec Bidži se bude ženit. Já chodím každý den do kostela. Navštěvuji hrob tvého otce a modlím se za tebe. Vzpomínky na něj a pak na tebe jsou to nejdražší, co mám. Chci tím říci, važ si prosím každého dne, kdy tvé manželství trvá. Být manželkou, starat se o manžela, mít děti, existuje vůbec něco cennějšího? Vzpomínej na mě v modlitbách.

V dalších dnech se dívka k dopisu nesčetněkrát vrátila, líbá jej pokaždé jako posvátný předmět. Jenže ať si jej čte sebevíckrát, obav jí to neubírá, stále se nemůže smířit s realitou života: že vdaná žena se navždy vzdává domova svého dětství a osudem vdovy zas je dožít v domě, do kterého se provdala.

Kalendář na stěně – plakát z novin – vypadá jako matematické tabulky a astronomické grafy. Ukazuje i fáze Měsíce a taky denní dobu, kdy není vhodné vypravit se na cestu. Teď kalendář říká, že začíná Lent, padesátidenní půst, který vede k Velkému pátku. Je třeba zříci se masa, ryb a mléka, ale ona první den půstu nesnědla ani sousto.

Když ten večer usedl její manžel k večeři, položila na stůl čerstvě uříznutý banánový list a džbán s džírou a on list uhladil. Hlavou jí běží slova, tak jak si je nacvičila. Sotva však otevřela ústa, aby promluvila, manžel udeřil pěstí do hřbetu listu, aby pukl a ležel pěkně rovně – prask! prask! –, až leknutím nadskočila. Pak ještě na zelený povrch stříkl trochu džíry a přebytečné kapky oklepal směrem k muttamu. Ten správný okamžik je pryč. Manželka mlčky podává rýži, nakládanou zeleninu, jogurt… pak přišla ke stolu i s masem, aby zjistila, jestli je manžel v tento první den půstu mávnutím ruky odmítne. Ale kdepak, naopak, on už se na něj těší. Proč jsem si myslela, že letos to bude jiné než ty předešlé roky?

Po celé období Lentu nevzala maso ani rybu do úst. Chybí jí pospolitost domácnosti, která se postí, ale osamělost jen posiluje její odhodlání.

„Měla bys víc jíst,“ řekl jí Šamuel v polovině půstu, „jsi hodně hubená.“

To je od Šamuela dost troufalé, takhle mluvit.

„Thamb’ran to říká. Dělá si o tebe starosti.“ Napadlo ji, že je jako ti lidé na obrázku v novinách, jak táboří před sekretariátem a drží hladovku: aby se zviditelnili, musí se začít ztrácet před očima.

„Jestli si to thamb’ran myslí, měl by mi to říct sám.“

Toho večera nechala modlitby modlitbami a zaměstnávala se jinými věcmi. Když se jí konečně začala zmocňovat ospalost, přikryla si hlavu šátkem a postavila se tváří ke krucifixu zavěšenému podle tradice na východní stěně, neboť z východu přijde Spasitel k svatému městu Jeruzalému. Žádné modlitby, žádná slova se jí však na jazyk nederou. Copak Bůh necítí její zklamání? Nakonec řekla: „Pane, nebudu Tě dál prosit. Ty vidíš překážky na mé cestě. Jestli mě chceš mít v kostele, pak musíš pomoci. To je vše, co k tomu mohu říct. Amen.“

Tankamma říkala, že když chce žena získat něco od manžela, má si to přát, když mu připravuje chalvu z chlebovníku. Její švagrové však nepomohla chalva, ale eračči ulattijadu: ráno opražila a roztloukla směs koriandru, fenyklu, pepře, hřebíčku, kardamomu, skořice a badyánu v hmoždíři a tuto suchou směs vetřela jako marinádu do kostek skopového masa. Odpoledne osmažila cibuli spolu s čerstvými kokosovými plátky, hořčičným semínkem, zázvorem, česnekem a zelenými chilli papričkami, kurkumou, lístky kari a další trochou suché směsi koření, pak přidala maso. Rozhrábla žhavé uhlíky naplocho a odkryla hrnec, aby omáčka zhoustla. Každou kostku masa v ní důkladně obalila. Večer poslala Džodža, aby šel otci říct „čóru vilambi“ – rýže se podává – a mezitím pokrm dokončila – znovu maso osmažila v kokosovém oleji s čerstvými lístky kari a nakrájeným kokosem. Jídlo ještě syčí a olej stále prská, když je manželovi nese a nakládá mu naběračkou porci na banánový list, a on už nemůže odolat a hned strčí kousek masa do úst.

Stojí tiše stranou, zatímco manžel jí, ale blíž než obvykle. Noviny už mu za několik posledních večerů přečetla až do konce a teď musí čekat na nové vydání. Bůh jí náhle seslal odvahu promluvit.

„Je to maso v pořádku?“ zeptala se. Ví, že nikdy nechutnalo lépe. Slova jí splynula ze rtů jako voda z dlouhého zobáčku kindi a ona sleduje, jak jejich zvuk putuje k jeho uším. Jako by mluvil někdo jiný, ne ona.

Už už jí blesklo hlavou, že její troufalost manžela rozčílila, když vtom se jeho velká hlava zakývala ze strany na stranu, čímž dává najevo přitakání. V návalu radosti by nejraději zatleskala rukama a roztančila se. Manžel oproti svým zvykům zůstal po jídle sedět, ani si nejde nechat opláchnout ruce vodou z kindi.

Slyší, jak mi buší srdce?

Džodžo, který je pozoroval zpoza sloupu, užasl, že ammačči mluví s jeho otcem. Po chvilce zašeptal až příliš nahlas: „Ammačči, neříkej mu to! Slibuju, že zítra se už umyju.“

Přitiskla si ruku na ústa, ale stejně jí zachichotání ujelo. Nastala děsivá pauza a pak něco jako výbuch – neskutečně hlasitý a nečekaný smích jejího manžela.

Džodžo to nechápe, a tak vykoukl zpoza sloupu. Sotva mu došlo, že se smějí jemu, přiběhl k ammačči, plácl ji do stehna, propukl v pláč a naštvaně utíká pryč. Nestihla ho chytit. To jen přiživilo reakci jejího manžela, který se znovu rozesmál, až se na židli zaklonil. Ten smích ho docela proměnil – odhaluje jí jeho stránku, kterou dosud neznala.

Levou rukou si otřel oči, pořád se ještě usmívá a jí se z úst najednou valí proud slov. Vypravuje mu, že když odpoledne nastal čas, kdy se měl Džodžo koupat, začala ho hledat, a nakonec ho našla vysoko v koruně plávu, uvízlého ve větvích. Zářivý úsměv z manželovy tváře nemizí a ona pokračuje o tom, jak se Džodžo učí číst, psát a počítat, ale jen když ho podplatí syrovým mangem se špetkou chilli. A že se jí moc zamlouvá ta odrůda banánů, co dnes Šamuel přinesl, a že… Uvědomila si, jak mluví a mluví o všem možném, zarazila se a zmlkla. Nastalé ticho vyplňují jen hlásky cvrčků a po chvíli se k jejich sboru přidala i volská žába.

Pak jí manžel položil otázku, kterou mohl vyslovit už dávno, dávno. „Sughamano?“ Je pro tebe všechno v pořádku?

Dívá se přímo na ni. Je to poprvé, co ji tak pozorně studuje, poprvé od chvíle, kdy před ní stál v kostele, už to budou tři roky. Pokusila se mu ten pohled opětovat; v jeho očích je síla stejně mocná jako ten oltář v kostele, kde je oddávali. Vzpomněla si na větu ze svatebního obřadu: Jako je Kristus hlavou církve, tak i manžel je hlavou domu.

Najednou pochopila, proč si od té doby držel odstup, proč na ni skoro nikdy nepromluvil, a o její potřeby a pohodlí se staral jen zpovzdálí. To není lhostejnost, ale pravý opak. On si uvědomuje, že je někým, kdo jí může velmi snadno nahnat strach.

Sklopila pohled k zemi, ztratila řeč, jenže on se na něco ptal a čeká na odpověď. Nohy má jako z rosolu. Cítí zvláštní nutkání popojít k němu, pohladit to jeho svalnaté předloktí. Je to touha po projevu náklonnosti, po lidském doteku. Doma neminul jediný den bez matčina objetí a pusy na tvář, v noci ji hřálo matčino tělo. Tady, nebýt Džodža, by dočista zchřadla a nezbylo by z ní nic.

Slyší, jak o podlahu vrzla odsouvaná stolička. Už čekání na odpověď vzdal. „Stýská se mi po matce…“ hlesla tiše.

Zvedl obočí, možná se mu ten zvuk jen zdál.

„A taky by bylo hezké, kdybychom chodili do kostela,“ zkusila to výrazněji, takže to pro změnu zaznělo až nepřirozeně hlasitě.

Zdá se, že se nad tím zamýšlí. Pak ale vzal kindi, opláchl si ruce, sešel dolů na muttam a je pryč. Srdce se jí sevřelo. Bláhové, jak to bylo bláhové, že jsem toho žádala tolik!

Později večer, když Džodžo usnul, vrátila se do kuchyně uklidit a přikrýt žhavé uhlíky kokosovou slupkou, aby vydržely do rána. S těžkým srdcem se vrátila do pokoje, kde spává vedle malého Džodža, a lekla se.

Na podlaze leží otevřený kovový kufr a v něm… Ta hromádka složeného bílého oblečení uvnitř musí patřit Džodžově matce. Jediné, co si s sebou jako nevěsta do Parambilu přivezla, byla její svatební čatta a mundu a troje další šaty, všechno stejně zářivě bílé, jak se na tradiční oděv křesťanek svatého Tomáše sluší. Všechna pestrobarevná polosárí a sukně z dětství nechala doma. Její čatty jsou jí teď už těsné v ramenou a začínají se jí pod nimi rýsovat rostoucí ňadra, přestože ten neforemný oděv má vyhlížet, jako že tam není vůbec nic. Nosí tedy raději nadměrně velkou a obnošenou čattu a mundu, které tu nechala Tankamma. Zato čatty z kufru – ten opravdu musí být po Džodžově matce! – jí padnou jako ulité. Studuje svůj odraz v zrcadle. Její tělo se změnilo; je vyšší a přibrala na váze. Před rokem poprvé krvácela. Vyděsilo ji to, i když ji matka upozorňovala, že to nastane. Uvařila si zázvorový čaj proti křečím a vyrobila menstruační klůcky, jaké vídala jako malá viset na šňůře. Když je pak vyprané poprvé sama věšela, snažila se je zamaskovat ručníky a dalším prádlem. První čtyři dny jí nebylo dobře, nedokázala se na nic soustředit, ačkoli se snažila. Neměla tu nikoho, kdo by ji utěšoval, nebo se s ní naopak radoval, jak se to vezme. Dodnes bývají ty čtyři nebo pět dní nelehkou zkouškou.

Na samém dně kufru našla Bibli. Máš tady Bibli celou tu dobu, a mně jsi to neřekla? Byla však z toho objevu příliš nadšená, takže roztrpčení rychle vyprchalo, ale usoudila, že až půjde příště do sklepa, určitě se o tom zmíní.

Neděle přinesla další překvapení, manžela v bílém oblečení – v džubě a mundu, které měl na sobě při svatbě. Je tak zvyklá vídat ho s holou hrudí, mundu napůl sepnuté a thorthu přes levé rameno, že bývá k nerozeznání od pulajarů, kteří pro něj pracují. Odlišuje ho jen jeho výška a mohutnost, což je známka toho, že vyrostl v domě, kde o jídlo nebyla nouze.

Manžel zavolal na Šamuela: „Požádej Sáru, aby pohlídala Džodža, než se vrátíme z kostela.“

Rozběhla se obléknout. „Pane, poděkuji ti pořádně, hned jak přijdu do Tvého domu.“

Vydali se na cestu pěšky, opačným směrem, pryč od řeky. Ona svírá Bibli, spěchá, aby manželovi stačila, každý jeho krok jsou dva její. Je tak vzrušená, že se nohama sotva dotýká země. Po chvíli došli k potůčku s lávkou z jednoho kmene, porostlou kluzkým mechem. „Jdi první,“ řekl manžel a ona obratně přeběhla na druhou stranu. On opatrně za ní, po krůčcích, čelisti zaťaté. Na břehu se opřel rukou o odpočinkový kámen, aby se trochu sebral, než oba vyrazí dál. Po souši je cesta do kostela mnohem delší, než kdyby jeli na loďce. Řeku nakonec přešli po mostě, který je dost široký i pro káru.

Pohled na lidi proudící do kostela ji nadchl, ačkoli nikoho z nich nezná. „Já počkám támhle,“ řekl manžel a ukazuje k rozložitému fíkovníku, jehož vzdušné kořeny visí nad přilehlým hřbitovem jako mohutné vousy. A ona se tolik těší, že ji to ani nezarazilo. Pokračovala tedy do kostela sama, ještě si v chůzi přetáhla kavani přes hlavu. Zapomněla už, jaké to je vidět na bohoslužbě tolik lidí, vnímat jejich blízkost všude kolem sebe, být součástí lidské tkaniny, a ne jen nitkou vytrženou z celku. Muži jsou vlevo, ženy vpravo, odděluje je pomyslná hranice. Jak lahodně znějí známé fráze eucharistie. Když aččan zvedl roušku a potřese jí v rukou, cítí Boží přítomnost, cítí, jak ji zaplavuje Duch svatý, vlna za vlnou ji nadnáší, povznáší. Zrak jí zastřely radostné slzy. „Jsem tady, Pane! Jsem tady!“ volá v duchu.

Když bohoslužba skončila a ona vyšla ven, spatřila svého manžela, jak se zadumaným výrazem vychází ze hřbitova. Od mola a lodí doléhají útržky hovoru a smíchu. Mlčky se vracejí zpátky.

„Je to už pět let, co zemřela…“ řekl náhle manžel hlasem plným emocí.

Džodžova matka. Je zvláštní slyšet ho, jak o ní mluví s takovým citem. Cítím snad závist? Doufám, že jednou bude mluvit se stejným pohnutím i o mně? Mlčí. Bojí se, že ať by řekla cokoli, zastaví tím proud jeho slov.

„Jak se smířit s Bohem,“ pokračuje on, „který sebere matku jejímu dítěti?“ Mezery mezi jeho větami se zdají být široké jako řeka. Po kmeni přes potok tentokrát přešel jako první. Čeká na druhé straně a dívá se na svou mladinkou ženu v šatech jeho zesnulé ženy, jako by ji viděl poprvé.

„Přál bych si, aby nás viděla,“ řekl a stojí dál na místě. „Aby viděla, jak dobře se o Džodža staráš. Jak moc tě má Džodžo rád. To by jí udělalo velikou radost. Kéž by to viděla.“

Z takové chvály se jí až hlava zatočila, svírá v ruce Bibli – ta kdysi patřila ženě, kterou právě vzýval. Stojí těsně u manžela, hlavu vyvrácenou, aby mu viděla do tváře, a má pocit, že co nevidět ztratí rovnováhu a upadne nazad.

„Já vím, že nás vidí,“ řekla přesvědčeně. Mohla by mu prozradit proč, ale on žádné vysvětlování nepotřebuje, jen pravdu. „Ona na nás ve všem dohlíží. Zadrží mi ruku, když chci přidat víc soli. Upozorní mě, když mi rýže překypí a začne utíkat z hrnce.“

Obočí se mu nadzvedlo a napětí v jeho tváři povolilo. „Džodžo si na svou matku vůbec nepamatuje,“ povzdechl.

„To je tak v pořádku,“ řekla ona. „S jejím požehnáním jsem teď jeho matka já. Není třeba, aby vzpomínal nebo truchlil.“

Nepohnuli se. Upřeně se na ni zahleděl. Neuhnula pohledem. Vidí, jak se v něm něco uvolňuje, jako by se otevíraly dveře do zamčené ary, do pevnosti jeho těla. Jeho výraz se rozjasňuje spokojeností. Ta stopa úsměvu jako by signalizovala konec dlouhého trápení. Když znovu vykročil a ona s ním, nasadil pomalejší tempo, manželé ve shodném rytmu kroků.

Následující neděli jí navrhl, aby se vydala do kostela sama, lodí, a nemusela tudíž absolvovat tu dlouhou cestu pěšky. Doprovodil ji na molo, kde už čeká několik dalších žen a dvojic. Když lodníci odrazili člun od břehu, ohlédla se po manželovi. Stojí v hájku ve stínu arekových palem, jejichž štíhlé, světlé kmeny kontrastují s mohutným, tmavým kmenem jeho postavy. Je zakořeněný v zemi pevněji než kterýkoli jiný strom. Ani Dámódaran by ho nedokázal vyvrátit.

Upírají pohled jeden na druhého. I když se člun vzdaluje, ona vnímá jeho výraz: je v něm smutek a závist. Je jí ho líto, muže, který odmítá cestovat po vodě, který možná nikdy neslyšel zvuk vody rozčísnuté přídí, nikdy nepocítil nadšení z toho, jak ho proud unáší a veze, nikdy si neužil osvěžující kapky, které občas vystříknou od lodníkova bidla, nikdy nepoznal ten nádherný pocit při skoku po hlavě do řeky, ten náhlý rachot, když se voda nahrne do uší, po němž následuje vše obklopující ticho. Všechna voda je propojená, a její svět nemá konce. Avšak on stojí na hranicích toho svého.

V den svých šestnáctých narozenin zaslechla před domem nějaký rozruch, hlavně dětské hlasy. Ale i kachny v hloučku u zadních schodů káchají a snaží se vzlétnout, dočista zapomněly, že mají přistřižená křídla. A ona ví, kdo to přišel. Věděla to, ještě než zaslechla cinkání těžkého řetězu, dřív než se otočila a spatřila to prastaré oko, jak nahlíží oknem do kuchyně. Zasmála se.

„Dámo! Jak jsi to věděl?“

Tohle je nový pocit: dívat se na to oko, aniž by vjem rozptylovalo obrovské tělo. Žasne nad tím.

Prohlíží si jeho zacuchané řasy, jemně vzorovanou, skořicově zbarvenou duhovku. Najednou vidí až do Dámovy duše… a on do její. Cítí jeho lásku, jeho zájem, stejně jako když ji přivítal coby nevěstu při jejich prvním setkání.

„Dej mi chvilku. Mám pro tebe dobrůtku.“ Příprava mín véviččadu právě dospěla do rozhodného bodu. Vkládá filety z rybek jasnovidek do ohnivě červené omáčky, která se vaří v hliněném hrnci. Zářivou barvu jí dodalo chilli a konzistenci omáčky rozvařená šalotka, zázvor a koření. Klíčem k charakteristické chuti mín véviččadu je nicméně malabárský tamarind zvaný kokum. Je třeba opakovaně ochutnávat a vylaďovat kyselost a slanost: pokud kari není dost kyselé, musí se přidat šťáva z kokumu, a naopak kousky kokumu vytáhnout, pokud je kyselé příliš.

Netrpělivý obr podupává nohou a z trámů se sype prach.

„Přestaň! Jestli se mi to kari nepovede, řeknu thamb’ranovi, kdo za to může.“

Za chviličku už vychází ven z kuchyně s vědrem rýže narychlo smíchané s ghí.

Dámův úsměv jí připomíná Džodža, když začne tropit neplechu. Pes César, příslušník nejnižší, párijské kasty, nadšeně skotačí kolem, ale dává dobrý pozor, aby si udržel odstup od obrových nohou.

Dámódaran popadl okraj vědra mohutnými pysky, zvedl jí nádobu z rukou a převrátil si její obsah do tlamy, jako by to byl náprstek. Olízl okraj a pak vědro postavil na zem a zkoumá ho chobotem, zdali v něm nějaká troška nezbyla.

Mahaut Unni, usazený Dámovi za krkem, s bosýma nohama zaháknutýma za velikýma ušima, vypadá jako kočka, která uvízla na stromě. Výraz v jeho tmavé tváři poďobané jizvami od neštovic je těžko rozeznat, ale husté obočí má nad nosem sražené do jednoho šiku.

„Tak se na to podívej!“ řekl a ukazuje na nepořádek, který na muttamu vyprodukoval slon. „Já se ho snažím nasměrovat na jeho místo u stromu, ale ne, on musí jít nejdřív ke kuchyni.“

Položila Dámovi dlaň na chobot. „On mi přišel popřát k narozeninám. Nikdo tady neví, kdy je mám, ale on to nějak vytušil. Bůh ti žehnej, že jsi za mnou přišel, ty můj milý Dámo.“ Najednou se zastyděla – se svým manželem tak láskyplně nemluví. Dámo na pozdrav stočil chobot do krásné esovité kličky.

Když v kuchyni dodělala večeři, šla se podívat za Dámem na jeho obvyklé místo u nejstarší palmy. Unni přivázal Dáma za zadní nohu k pařezu, ale to je spíš jen připomínka než skutečné omezení. Dámo by ten pahýl stromu dokázal zlomit stejně snadno jako malý kluk větvičku, a taky to často dělá. Jako obvykle se sem za chvíli seběhly všechny děti z Parambilu, sotva se roznesla zvěst, že Dámo je doma. Ty nejmenší, které sotva začaly chodit, mají na sobě jen lesklý araňňánam kolem pasu a za svou nahotu se ani v nejmenším nestydí. Zato před Dámem se mají na pozoru a schovávají se za starší děti. Zahlédla Džodža, jak jednou rukou objímá kolem ramen kovářova syna, kterému je taky šest let, ale je o hlavu menší než Džodžo. Sama stojí opodál a pozoruje stejně zaujatě děti i slona.

Dámo ponořil chobot do vědra s vodou a pokropil diváky. Děti se s radostným vřískotem rozprchly na všechny strany. Sotva se přeskupily na jiném místě, udělal to slon znovu.

Dámo je vybíravý. Na rozdíl od krávy nebo kozy se nenažere, pokud se v okolí válejí jeho výkaly. Když Unni chce, aby slon zůstal na jednom místě, musí neustále odklízet všechno, co z Dámódaranovy zadní části vypadne. Pro Unniho je to nekonečný úkol, který zrovna tak donekonečna fascinuje malé diváky.

„Co to tam má?“ zeptala se sedmiletá kovářova dcera a ukazuje na tlustou, křivou palici se zelenavým zaobleným koncem visící Dámovi pod břichem. „To tam má další chobot?“

„Kdepak, ty trdýlko,“ ušklíbl se její bratr. V jeho tónu je slyšet převahu, přestože je o rok mladší než ona. „To je jeho malý thóma přece.“

Kluci se rozesmáli. Ti nejmenší, kteří ještě ani nechápou, o čem je řeč, se hihňají nejhlasitěji ze všech.

„Pche!“ na to kovářova dcera dotčeně. „To tedy ale není vůbec malé. To mně připadá spíš ten jeho chobot jako malý thóma než ta divná věc.“

Nastane ticho, ostatní děti si tuto možnost přemílají v hlavě. Bratr se od sestry otočil k dvouletému zlatníkovu vnoučkovi, chlapečkovi s nožkama do ó, nafouklým bříškem a prstíkem zabořeným v nose, a za okamžik už na něj koukají všichni, zadumaně si prohlížejí jeho malinký buclatý a neobřezaný penis zakončený vrásčitou kůžičkou a porovnávají jej s Dámódaranovým chobotem.

„To asi jo,“ usoudil nakonec kovářův chlapec.

Zdá se, že Dámův pohupující se chobot žije nezávisle na svém majiteli a jeho pohyby jsou náramně lidské. Přední nohou si přišlápl kokosovou větev a špička chobotu jediným ladným tahem oddělila listy od stonku. Dámo oklepal svazek listů o kmen stromu, aby je zbavil hmyzu, a pak si je teprve vložil do tlamy. Svěsil při žvýkání chobot, ale za okamžik jím znovu neposedně máchl, sebral Unnimu ručník přehozený přes rameno a zamával jím jako vlajkou, než mu ho Unni vytrhl zpátky.

„Kdybych tak s mým malým thóma uměl všechno co Dámo s chobotem,“ zamyslel se kovářův chlapec, „natáhl bych se nahoru a utrhl bych si mango nebo klidně i kokosák.“ A ona sleduje, jak Džodžo pozorně naslouchá a jednou rukou se přitom nenápadně ohmatává mezi nohama. Musela si honem přitisknout dlaň na ústa a poodejít stranou od dětí, a teprve když byla z doslechu, vyprskla smíchy.

Večer naservírovala svému muži mín véviččadu. Ochutnal a souhlasně přikyvuje. Brzy to bude pět let, ale ona si stále ještě dělá starosti, zda umí vařit dost dobře.

„Když jsem to jídlo chystala, přišel sem Dámo a nakukoval do kuchyně oknem.“

Manžel se zasmál a potřásl hlavou. „Nemáš rýži s ghí, abych mu mohl večer dát?“ Jeho výraz je podobný tomu, jako když se Džodžo ptá na přídavek kořeněného manga.

„On už jeden kbelík dostal, když přišel,“ odvětila.

„Aha, on už měl? No, tak…“

„Ale já mu klidně nachystám další.“

Viditelně ho to potěšilo. Odkašlal si. „Dámo dřív ke kuchyni nechodil. To znamená, že tě má rád,“ řekl a podíval se na ni malinko plachým, škádlivým pohledem. Ona odložila noviny a zamířila do kuchyně připravit rýži s ghí.

Ano, já vím, že mě má Dámo rád. Přišel mi popřát k narozeninám. Vím, na co myslí. To ty jsi ten, jehož myšlenky nikdy neuhodnu.

Za chvíli se vrátila s plným kbelíkem, ale manžel si toho nevšímá. Zdvihnutím obočí ji vyzval, aby se posadila; na stůl před ni položil malý látkový pytlíček stažený šňůrkou. Pomalu z něj vylovila dvě obrovské, těžké zlaté kruhové náušnice, zvenčí složitě zdobené a uvnitř duté, jinak by jejich váha dokázala ucho i protrhnout. Filigránské matičky skrývají dřík se závitem. Nevěřícně na ně kulí oči. To vážně jsou tyhle kunukku pro mě? Tak proto jsem poslední měsíc několikrát viděla přicházet a odcházet zlatníka. Nezavěšují se do měkkého lalůčku ucha, ale pod horní obrubu boltce. Bude třeba propíchnout chrupavku a postupně otvor zvětšit arekovými listy tak, aby se do něj vešel silný dřík. Mnoho žen nosí právě jen kolíček s ozdobnou matičkou; když si pak při slavnostních příležitostech připnou i obroučky, vyčnívají náušnice do stran jako zlatá ouška navíc.

Na rozdíl od mnoha nevěst, které vstupují do manželství se šperky tvořícími součást jejich věna, ona má jen svůj snubní přívěsek, malé zlaté minnu, které jí dal její manžel při svatebním obřadu, a dvě drobné zlaté pecičky – ty dostala v dětství, když jí v pěti letech propíchli uši.

Nechce se jí ani věřit, že si letos manžel vzpomněl na její narozeniny, když nikdy předtím ne. Teď je to ona, kdo nemá slov. On sice noviny vůbec nevezme do ruky, ale jako farmář si je dobře vědom toho, jaké je zrovna datum a jak plyne roční období. Z dálky je slyšet, jak o strom tlučou svazky listí, to se Dámo krmí. Není to poprvé, kdy ji napadlo, že tihle dva obři, její muž a slon, jsou spolu nějak propojení.

Když se přiměla pohlédnout na něj, zjistila, že se manžel usmívá. Mlčky vzal vědro a odchází – bude dnes spát na lůžku vedle Dáma, zatímco Unni se vydá domů navštívit svou ženu.

Když je Dámo v Parambilu, země vibruje jeho pohyby. Zvuky, které vydává při krmení – praskání větví, drcení listů – ji uklidňují. Za pár dní se však Dámódaran zase vrátil zpátky do dřevorubeckého tábora; stejně jako thamb’ran je nejspokojenější při práci. V jeho nepřítomnosti se ticho v Parambilu zdá přehnaně hutné.

Té noci, právě když usínala, se objevil její manžel. Poplašeně se posadila. Stalo se něco?

Jeho silueta vyplnila vstup do místnosti a zastínila světlo. Vyzařuje z něj klid. Všechno je tedy v pořádku. V jedné ruce drží malou petrolejku a druhou natáhl k ní. Odsunula se od spícího Džodža, přijala nabízenou ruku a on ji bez námahy zvedl na nohy. Její prsty zůstávají schoulené v hnízdě jeho dlaně, když vycházejí ven. Držet se za ruce je docela nový pocit; ani jeden z nich se nepouští. Ale kam to jdeme? Do jeho ložnice.

Srdce se jí najednou rozbušilo tak hlasitě, že se bojí, aby jeho ozvěna pod střechou neprobudila Džodža. Krev se jí hrne do končetin, jako by tělo samo vědělo, co se bude dít, i když její mysl klopýtá o pár kroků pozadu. Nemůže v tu chvíli ještě ani tušit, jak drahé jí jednou budou ty noci, kdy k ní manžel tiše přijde a odvede ji pryč, že místo třesoucích se rtů, místo mrazení po těle i v nitru, místo podlamujících se nohou bude cítívat příval vzrušení, pýchy a žádostivosti, když ho spatří, jak stojí ve dveřích s rukou vztaženou k ní a sálá z něj touha po ní.

Teď se jí ovšem zmocňuje panika. Je jí šestnáct. Má jakousi mlhavou představu o tom, co by se mělo odehrát, i když je to znalost spíš nahodilá, neúmyslná a vychází z pozorování ostatních Božích tvorů v přírodě… ale připravená na to prostě není. Jak to přesně probíhá? I kdyby se už dávno odvážila na to zeptat, komu by takovou otázku mohla položit? I s matkou by bylo hrozně trapné o tom mluvit.

Jemně ji vede k svému teakovém lůžku, aby ulehla vedle něj; neuniklo mu, jak je vyděšená, roztřesená, že má slzy na krajíčku a zuby jí drkotají. Nesnaží se ji chlácholit slůvky, mlčky ji zlehka bere do náruče, jednu paži pod její hlavou, objímá ji, drží ji. Nic víc. Leží tak spolu dlouhou chvíli.

Nakonec její dech přece jen zpomaluje. Teplo jeho těla zastavilo chvění jejího. Tohle je tedy to, o čem se píše v Bibli? Jákob líhal s Leou. David líhal s Batšebou. Noc je klidná a tichá. Zpočátku jen jako by hvězdy tichounce šuměly. Pak na střeše zavrkal holub. Bulbul opakuje svůj trylek o třech tónech. Na muttamu cosi měkce tepe oblázky – psí tlapky – to se César honí za vlastním ocáskem. A ještě jakési pravidelné bubnování, které chvíli nedokáže zařadit. Pak jí to ale došlo: to je tlukot jeho srdce, nepřeslechnutelný a téměř shodný s jejím.

To hluboké, tlumené bušení ji uklidňuje, připomíná jí, že spočívá v náruči muže, za nějž je už skoro pět let provdaná. Myslí na to, jak se manžel nenápadně umí starat o její potřeby a přání, od doručování novin až po první cestu do kostela, kdy tam šli spolu pěšky, a teď ji každou neděli doprovází k molu na řece. Dává jí v těchto projevech péče nepřímo najevo svou náklonnost, mívá v očích hrdost, když se dívá, jak jeho žena mluví s Džodžem, nebo když mu čte noviny. Ale dnes u večeře vyjádřil své city přímo, beze slov, prostřednictvím těch vzácných náušnic, které jsou znakem zralé ženy, moudré manželky. Tento okamžik mohl v posledních letech přijít kdykoli, ale on čekal.

Po chvíli se jí podíval do tváře; zvedl obočí a tázavě naklonil hlavu. Pochopila, že se ptá, zdali je připravená. Jsem? Pravda je, že nevím. Ale vím, že mu důvěřuji; věřím, že pokud mě přivedl sem, je to proto, že on ví, že jsem připravená. Snad poprvé neodvrátila zrak, drží ho za ruku a hledí mu do očí, poprvé v životě mu vidí až do duše, poprvé za těch pět let, co je jeho ženou. Přikývla.

Pane, jsem připravená.

Naklonil se nad ni, vede ji, aby ho přijala. Při první ostré bolesti se zakousla do rtů a zdusila výkřik, který jí unikl. Ustal hned v pohybu a ustupuje z ní v obavách, ale ona ho stahuje zpátky k sobě a boří si tvář do prohlubně mezi jeho ramenem a hrudí, aby neviděl, jak ji to šokuje, jak nemůže ani uvěřit, co se děje. Do té chvíle, kdy ji vzal za ruku a vedl ji do tohoto pokoje, se jeden druhého nikdy nedotkli, ani náhodně. A ani když ho držela za ruku a pak ležela v jeho náručí, ji na tohle nemohlo připravit. Připadá si strašně hloupě, je jí trapně, že nic nevěděla, že si nikdy ani nedokázala představit, že to, co „se má stát v pravý čas“, jak jednou říkala Tankamma, znamená nechat ho proniknout do vlastního těla, přijmout jej fyzicky do svého nitra. Cítí se teď zrazená všemi ženami, které jí toto poznání tajily, které ji na to mohly lépe připravit. Jeho extrémní něžnost, jeho ohleduplnost je v ostrém protikladu k té první palčivé bolesti a následnému tupému nepohodlí, které ji vystřídalo. A jeho pohyby jsou čím dál intenzivnější, tempo se zrychluje. Jak tohle skončí? Co mám udělat? Začíná se bát, že ji snad poláme, rozbije, už už chce zakřičet přestaň!, ale vtom jeho tělo ztuhlo, záda se prohnula a jeho výraz je najednou docela nepochopitelný, jako by se mu ve tváři zračila bolest – ublížila jsem snad já jemu? Jak to mám vědět, když nic nevím. Jak jsem naivní! Zděšeně ho pozoruje. A on se snaží potlačit agonické zasténání, ale nedaří se mu to… a jeho vzepětí prudce opadá. Zůstal na ní ležet jako mrtvá váha, vyčerpaný, kůži mokrou potem.

Je dál zmatená, ale pomalu jí svítá, že tu hroznou zkoušku přestála, a s tím pocitem se dostavuje i úleva. Má nutkání zachichotat se tomu, jak je pod ním přimáčknutá, baví ji jeho náhlá bezmocnost a ona se v duchu raduje: Nejen že jsem to vydržela, ale je to moje vlastní tělo, já sama, co ho připravilo o veškerou sílu a přimklo k sobě. Pomalu se vzpamatovává a dodatečně si uvědomuje, že právě – nemotorně, ale přesto – doklopýtala do plné ženskosti. Vteřiny ubíhají a jeho váha ji drtí tak, že sotva dýchá, ale paradoxně si nepřeje, aby se pohnul, nechce, aby se její pocit moci, hrdosti a nadvlády nad ním vytratil.

V pozdějších letech ho pak nikdy neodmítla, ani v těch zřídkavých situacích, kdy se s rukou vztaženou k ní objevil poněkud nevhod, neboť on tím něžným objetím i následným ne právě elegantním aktem vyjadřuje to, co nedokáže vyslovit a co ona potřebuje slyšet, to, co dnes poprvé začíná pociťovat, když pod ním leží: že je nedílnou součástí jeho světa, stejně jako on je světem jejím. Nedokáže si teď představit, že tu rozkoš, kterou nyní vidí na jeho tváři, i ona sama tu a tam zažije, nebo že si najde různé nenápadné způsoby, jak ho navést k svému vlastnímu potěšení. Zatím se jen cítí tak naplněná jím, až má pocit, že ji docela rozpoltil, a přece si poprvé od začátku jejich manželství připadá úplná, celistvá.

Cítí, jak se jeho sevření postupně uvolňuje, jen jednu nohu nechá položenou přes její. I po tom ústupu ji lůno bolí dál a ona vnímá náhlou prázdnotu mezi nohama, v místech, která měla dosud zapečetěná a nepřístupná pro celý svět. Už si není touto svou nejintimnější částí těla jistá, je navždy změněná. Po stehně jí stékají lepkavé kapky. Nejradši by se běžela honem vykoupat, ale i navzdory syrové, pulzující bolesti se jí odejít nechce, vychutnává si ten pocit, že manžel tvrdě spí, jako v bezvědomí, s hlavou přitisknutou k ní, s rukou na její hrudi, podobně jako to dělává jeho malý syn.

Dokázala s ním od toho dne mluvit u večeře mnohem víc, nejen o událostech v domácnosti, ale i o svých úvahách, pocitech, dokonce i o svých vzpomínkách, a přestala se obávat, jak na to manžel zareaguje. Naslouchání je pro něj způsobem, jakým se vyjadřuje; pozornost je jeho výmluvností, je vzácná, a přesto velkorysá. On jediný ze všech lidí, které zná, používá svoje uši a ústa přesně v tomto poměru. Miluje ho tak, jak dřív ani netušila, že milovat dokáže. Láska, říká si, to není vlastnictví, ale pocit, že tam, kde kdysi její tělo mělo své hranice, nyní nově pokračuje v manželovi, rozšiřuje svůj dosah, svou sebedůvěru a svoji sílu. A jako u všeho tak vzácného a drahého s tím přichází i nová úzkost: obava, že o něj přijde, strach, že jeho srdce přestane bít. To by znamenalo i její konec.

Život v Parambilu se ustálil ve pravidelném rytmu: krmit věčně hladové krky, nakládat mango, vymlátit rýži, Velikonoce, Ónam, Vánoce… až příliš dobře známý koloběh, podle něhož se měří dny. Navenek se nic nezměnilo, ale po té noci veškerý odstup mezi manželi zmizel.

„Děkuji, Panebože…“ říká ve svých modlitbách. „Nebudu Tě obtěžovat podrobnostmi. Koneckonců, není nic, co bys o mém žití na tomto světě nevěděl. Mám však jednu otázku. Když můj manžel před čtyřmi lety utekl od oltáře, slyšela jsem Tvůj hlas, jak mi říká: ‚Jsem stále s tebou.‘ Mluvil jsi také k němu? Řekl jsi mu: ‚Vrať se‘? Řekl jsi: ‚Ona je ta, kterou jsem pro tebe vybral‘?“

Chvíli čeká. „Protože to já jsem, Pane. Já jsem ta pravá.“

7. kapitola

Matka ví

Parambil, 1908

Jednoho rána, v devatenáctém roce svého života, se probudila neklidná, neschopná vstát a zavalená tíživou melancholií. Džodžo se ji snažil rozveselit a upletl jí balónek z kokosových listů. „Přes-pod, přes-pod, a pak zas pod-přes, pod-přes, vidíš?“ říkal hrdě; docela zapomněl, kdo ho to kdysi naučil. Je mu deset a už je vyšší než jeho ammačči, která je téměř dvakrát starší než on, ale kdykoli jsou spolu sami, chová se Džodžo jako mnohem mladší dítě. Teď jí celý znepokojený pomohl do kuchyně, ale ona ani při pouhém rozfoukávání žhavých uhlíků nemohla popadnout dech.

Po obědě si šla raději lehnout a probrala se, až když ji po čele pohladila manželova chladivá ruka. Zděsila se, když zjistila, že slunce už zapadá. Neuvařila nic k večeři, propukla v pláč. Manžel poslal pohledem Džodža pryč.

Proč ty slzy? zeptalo se pak jeho povytažené obočí.

Jen zavrtěla hlavou, ale on dál čeká.

„Musíš mi odpustit. Nevím, co to na mě padlo.“ Jeho výraz říká, že ví, že je v tom něco víc.

Od té doby, co se jejich manželství skutečně naplnilo, se žena svému muži bez obav svěřuje, tedy kromě svých starostí o matku. Nechce, aby věděl, jak nuzný život vedla před sňatkem, stydí se za to. Když jí bylo šestnáct, našla odvahu poprosit Šamuela, aby ji doprovodil na cestu za matkou; i thamb’ranovo svolení aby vyžádal. Thamb’ran souhlasil. Využila Šamuela, protože nechtěla svého manžela dostat do situace, kdy by jí to měl odmítnout. Napsala matce, kdy hodlá přijet, a rozhodla se, že pokud zjistí, že je matka nešťastná, přiveze ji s sebou do Parambilu. Mohla jen doufat, že to manžel pochopí; manžel nemá povinnost starat se o tchyni. Dva dny před odjezdem však tenkrát přišel od matky dopis, v němž jí návštěvu důrazně zakazovala, prý by se tím všechno jen zhoršilo. A prý jí švagr slíbil, že všichni brzy navštíví Parambil. Samozřejmě na to tehdy ani nikdy později nedošlo.

„Mám o matku strach,“ řekla teď manželovi s pláčem a hned se jí ulevilo, že se konečně svěřila s tím, co před ním tajila. „Cítím to v kostech, že s ní zacházejí špatně, možná ji dokonce nechávají hladovět. Po otcově smrti se k nám strýc nechoval zrovna vlídně. V dopisech se matka vždycky zmiňuje o všem možném, jen ne o sobě samotné. Cítím, že trpí.“

Manželova mohutná ruka spočinula na jejím čele, jeho tvář je zcela klidná.

Když se nazítří probudila, manžel i Šamuel byli pryč. Celý den po nich nebylo ani stopy a nevrátili se ani večer. A ona byla bez sebe strachy.

Následujícího odpoledne se na cestě od lodního mola objevil vůz s volským potahem a prodírá se kolem přerostlé tapioky. Šamuel sedí vpředu s kočím a přes rameno mu nakukuje povědomá postava.

Už málem zapomněla na matčino vysoké čelo a zašpičatělý nos – obojí ještě výraznější než dřív, protože matka je nyní strašně hubená, vlasy má bílé a tváře propadlé od chybějících stoliček. Jako by uplynulo aspoň padesát let, a ne pouhých osm. Matka strnule sestoupila z vozu. V ruce svírá svůj skrovný majetek: Bibli, stříbrný pohárek a balíček šatů. A pak už jedna druhou objímají, jen role si vyměnily: je to matka, kdo se vrací do bezpečí dceřiny náruče, pláče jí na hrudi a utrpení uplynulých let už neskrývá.

„Mólé,“ hlesla matka, když konečně zvládla promluvit, „Bůh žehnej tvému manželovi. Nejdřív, když jsem ho uviděla, lekla jsem se, že se ti něco stalo. Jenom se u nás krátce rozhlédl a hned všechno pochopil. ‚Pojď, půjdeme,‘ řekl. Mólé, byla jsem v rozpacích, protože tvůj strýc nebyl vůbec milý – ani vodu mu nenabídl. A jeho žena ještě pištěla, že jim dlužím peníze za… no nevím, asi za to, že dýchám. Ale tvůj manžel jen zvedl prst.“ Matka názorně vztyčila ukazovák, jako by zkoušela vítr. „‚Už ani slovo,‘ řekl jim. ‚Takhle by matka mé ženy žít neměla.‘ A já si jen setřásla ten prach z nohou a ani jsem se neohlédla.“

Šamuel se sice usmívá, ale výtku si odpustit nemůže. „Proč jsi o tom thamb’ranovi něco neřekla dřív? Tvoje matka žila jako ženy, co prosí o almužnu před kostelem! Rohož na spaní si směla rozložit jen v koutku na verandě.“

Matka zahanbeně klopí hlavu. „Tvůj muž nás posadil na loď. Řekl, že sám pojede jinudy.“

V pokoji, který budou mít nyní společný, dcera pozoruje matku, jak si prohlíží almaru z teakového dřeva, kam si může uložit oblečení, psací stůl i komodu se zrcadlem. Matka spatřila vlastní odraz a rozpačitě si zastrčila bílé prameny vlasů za uši. Šly spolu do kuchyně a dcera matce nalila čaj, pak rychle rozemlela kokos, ze spíže vytáhla vajíčka, ohřála rybu a kuřecí kari, nasekala fazole na thoran a Šamuelovi řekla, ať se taky nají, než půjde.

„Ach, dítě moje,“ vzdychla matka, když dostala jídlo. Po tvářích jí stékají slzy. „Kdy jsem naposled viděla maso, rybu a vejce pohromadě na jednom listu?“

Později matka usedla na vyplétané lehátko, pozoruje dceru, která pobíhá sem a tam, až ji nakonec chytí za ruku a zadrží. „Nech toho. Já už nic nechci, ani chalvu, ani laddú, nic! Jen si tu ke mně sedni, ať se na tebe podívám, ať tě můžu obejmout, má nejmilejší.“ Dcera vidí v pohledu své matky, jak moc se sama změnila, už dávno není tou dětskou nevěstou jako tehdy, když se s matkou viděly naposledy, zvládá nyní sama pečovat mateřsky o Džodža, je paní Parambilu. Matka jí prsty projíždí husté vlasy, které si nestihla učesat a zaplést; otáčí dceřin obličej sem a tam před lampou, aby na ni lépe viděla.

„Najednou je z mé malé holčičky žena…“ Matka se náhle odtáhla a obočí jí vyjelo výš – to si všimla změny barvy na dceřiných tvářích a přes kořen jejího nosu, je to jako by měla netopýří křídla. S očima navrch hlavy matka vykřikla: „Svatá dobroto, mólé! Ty čekáš děťátko!“

Okamžitě ví, že matka má pravdu. Možná tedy není divu, že jí srdce volalo po matce, když se matkou teď má sama stát.

Ještě o půlnoci se pak prochází po verandě, raduje se ze shledání, o kterém snila, ale také se modlí a dělá si starosti. V jednu ráno zahlédla v dálce záři pochodně ze suchých, pevně svázaných palmových listů. Rozběhla se přivítat manžela, jako by byl pryč dlouhá léta. Nemůže si pomoct, skočila mu do náruče jako dítě a obtočila nohy kolem těla, které po dvoudenním pochodu sálá jako přetopená pec. On ji taky objímá; odhozená pochodeň se na zemi rozprskla v hrst jisker a zhasla.

Přitiskla si hlavu k němu, přemožená úlevou. V duchu ho prosí: Nestárni, nikdy mi neumři, i když ví, že by toho chtěla příliš mnoho. Jsi moje skála, má pevnost, můj vysvoboditel.

Šel se umýt ke studni a pak sedí u večeře, jí a víčka má těžká. Vypráví ale o své cestě a ona si tu trasu zkouší kreslit prstem na dlani. Osmnáct hodin chůze, přes padesát mil. Zamířil ke svému lůžku, unavený, ani lampu neunese, jak moc je vyčerpaný. Žena ho následovala přes práh jeho pokoje. Málokdy tam chodí, aniž by ji dovnitř zavedl on. Ulehla vedle něj. Vzala jeho ruku, položila si ji na břicho a usmívá se na něj. Je zaražený. Pak se v jeho unavené tváři velmi pomalu rozsvítilo pochopení v podobě úsměvu. A nehlasného výkřiku radosti. Přitiskl ji k sobě, ale hned zas povolil, bojí se, aby jeho objetí nebylo příliš silné. Kdyby jí Bůh dal jediný okamžik v čase, který by si mohla protáhnout až do konce života, byl by to právě tento.

Poslouchá, jak se jeho dech prohlubuje a zklidňuje. Výraz má i ve spánku stále radostný a jeho ruka spočívá na jejím břiše, jako by chtěl dítě vzít do dlaně. V tom chráněném, posvátném zákoutí mezi jeho paží a hrudníkem se cítí klidná. „Odpusť mi, Pane.“ Myslela si, že její modlitby nevyslyšel, jenže Boží kalendář není stejný jako její, není to ten, který má pověšený v kuchyni. Všechno má svůj čas, každý nebeský záměr.

Zbytečně se kárá, že matku nezachránila dřív. Co se stalo, stalo se. Na minulost spoleh není a jistá je jen budoucnost, k níž je třeba vzhlížet s vírou, že se zákonitosti běhu věcí odhalí.

Dívka, která se chvěla u oltáře, která teď leží vedle svého manžela, která teď čeká dítě, nemůže vědět, že jednoho dne bude váženou matriarchou celé parambilské rodiny. Netuší, že si časem vyslouží nálepku, kterou jí dal Džodžo. Použil první anglické slovíčko, které se jako malý kdysi naučil, a hned jí ho přisoudil, ale ne aby si ji dobíral, že je drobné postavy, ale jako výraz úcty: „Big, Velká.“ Říká jí od té doby „Big Ammačči“. A ona netuší, že brzy bude Big Ammačči i pro všechny ostatní.

8. kapitola

Dokud nás smrt nerozdělí

Parambil, 1908

S narozením dcery vzal její dosavadní život rázem zasvé. Její tělo je vydáno ve dne v noci napospas milovanému tyránkovi, který ji neomaleně budí ze spánku, dožaduje se mléka a ze všech sil je pak saje z prsou tak opuchlých, že už jí ani nepřipadají jako její.

Už si skoro ani nedokáže vybavit ty noci jen s Džodžem, kdy spávali přitulení k sobě a on si omotával její vlasy kolem prstů, aby si byl jistý, že ho ammačči neopustí a nenechá ho napospas jeho obvyklé noční můře, že ho unáší proud řeky. Opravdu existovaly doby, kdy měla na ohni tři hrnce naráz a přitom ještě jedním uchem poslouchala, kdy se ozve která slepice, že snesla vejce, a druhým, zda venku nezačíná šumět déšť, aby stihla včas přinést sušící se rýži dovnitř? A ještě celou tu dobu dělala Džodžovi tygra? Teď ze staré ložnice vedle ary už skoro ani nevychází. I jako porodní pokoj jí dobře posloužila.

Její propojení s Parambilem je nyní dvojnásobně upevněno dcerou, která bude toto místo vnímat jako svůj domov, přinejmenším dokud se nevdá.

Do domu k šestinedělce se bez ptaní přistěhovala Dolly koččamma, aby pomohla s domácími pracemi a s Džodžem. Tichá a bezstarostná Dolly nikdy nemluví o problémech, které s Georgiem mají. Na svém malém pozemku by měl Georgie být schopen vypěstovat dostatek kokosových ořechů, tapioky a banánů, aby se uživil, a dokonce měl i malý zisk, ale z nějakého důvodu to jeho rodině sotva vystačí. Šamuel říkává, že si to Georgie prostě neumí naplánovat. Krom toho rád podléhá nápadům, jako bylo například pěstování pšenice místo rýže, protože s pšenicí je míň práce, jen aby zjistil, že pšenici se tu nedaří a je pro ni malý odbyt. Georgie určitě ví, že je pro strýce zklamáním, a tak se drží stranou, kdežto Dolly koččamma každé dopoledne po desáté, když miminko po krmení usne, naolejuje novopečené matce vlasy a namasíruje ji kořeněným kokosovým olejem. Když se jí Big Ammačči snažila až přehnaně poděkovat, Dolly ji zarazila: „Tvůj manžel nás zachránil, když jsme neměli nic a já čekala svoje první dítě. Tohle dělávala Džodžova matka pro mě. Ty mi teď prokazuješ laskavost tím, že mi umožňuješ být užitečná.“ A ještě ji pobídla, aby si zašla k potoku a pořádně se vykoupala.

„Neboj se. Však ona Baby Mól“ – zatím dítě nemá jiné jméno než anglicko-indické „malá holčička“ – „dýchat nepřestane, když se na chvíli vytratíš.“

Matka se mezitím ujala kuchyně. Prošedivělá žena s propadlými tvářemi, která před časem tak opatrně vystupovala z povozu, nosí v hlavě skoro desítku let střádaných myšlenek, o které se neměla s kým dělit, i když elánu už nemá tolik jako dřív.

Večer, když dává dítě spát, přemýšlí, s blůzou promočenou a páchnoucí zaschlým mlékem, zdali za ní někdy v noci manžel přichází, zatímco ona spí. Dotýká se mě, snaží se mě probudit? Nebo ho pohled na mou matku a dvě spící děti zastaví už ve dveřích?

Jen se tomu usmála, ukolébaná kojením Baby Mól.