How High We Go in the Dark

Copyright © Sequoia Nagamatsu, 2022

Translation © Sylva Ficová, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-519-5

ISBN mobi: 978-80-7689-520-1

Na památku Craiga Nagamatsu

1958–2021

30 000 LET PŘED POSLEDNÍM ROZLOUČENÍM

Rozmrzající půda na Sibiři byla nasáklá roztátým sněhem a plná pozůstatků po prehistorických mamutech, a připomínala tak strop na pokraji zhroucení. Kilometr dlouhý kráter Batagajka se s oteplováním rozšiřoval, jako by nějaký bůh rozhrnul zasněžené bažiny a vyhřezli z nich srstnatí nosorožci a další vyhynulá zvířata. Maksim, jeden z biologů a pilot helikoptéry, ukázal na červenohnědou průrvu, kam moje dcera spadla krátce předtím, než v ní objevila třicet tisíc let staré ostatky malého děvčátka. Nejprve jsme kroužili kolem výzkumné stanice tvořené sítí červených geodetických kupolí vykukujících přímo z lesa a pak přistáli na mýtině. Maksim mi pomohl z vrtulníku a zezadu popadl moje tašky a pytel s poštou.

„Claru měli všichni rádi,“ řekl. „Ale nenechte se rozhodit, když o ní nebudou mluvit. Většina z nás si takové věci nechává pro sebe.“

„Jsem tu, abych pomohl,“ odpověděl jsem.

„Samozřejmě,“ opáčil Maksim. „Ale ještě něco…“ Poslouchal jsem ho jen napůl, protože jsem si prohlížel krajinu a vdechoval vzduch, který podle všeho stejně jako zkameněliny zůstal uvězněný v čase. Maksim mi vysvětlil, že během našeho letu tu vyhlásili karanténu. Nikdo nečekal, že přiletím Clařinu práci dokončit, natož tak brzy.

V centrální kupoli výzkumné stanice s velkoplošnou televizí, prodřenými křesly a hromadou krabic od mražených makaronů se sýrem to vypadalo a bylo cítit jak ve společenské místnosti na vysokoškolských kolejích. Na stěnách visely různé topografické mapy a filmové plakáty – od Hvězdných válek přes Pretty Woman až po film Lola běží o život. V harmonikových chodbách ze svých kójí a z laboratoří vycházelo neupravené osazenstvo. Místností proběhla žena ve fialové větrovce a v běžeckých legínách.

„Jsem Julia. Vítejte na konci světa,“ představila se a zmizela v jednom z osmi tunelů paprskovitě vybíhajících z centrální kupole a lemovaných kójemi, jež připomínaly buňky včelí plástve v úlu. Z pracovních stanic se vynořili členové týmu a mě pomalu zahalil vyčpělý pach víc než desítky výzkumníků.

„Vážení, tohle je náš čestný host, Dr. Cliff Mijaširo z Kalifornské univerzity v Los Angeles – z katedry archeologie a evoluční genetiky,“ představil mě Maksim. „Pomůže nám s Clařiným objevem. Vím, že coby laboratorní krysy se teď, když nesmíme opustit areál, budeme chovat ještě podivněji, ale snažte se být milí.“

Maksim mě ujistil, že karanténa je preventivní opatření, protože tým v tajícím permafrostu úspěšně oživil viry a bakterie. Vládní úředníci se prý moc dívají na filmy. Jde o běžný postup. Nezdá se, že by byl na stanici někdo nemocný nebo měl obavy.

Brzy následovaly nechtěné výklady o tom, jak tu Clara žila – kdy pila kávu a dívala se na polární záři, po jaké trase běhala s botaničkou Julií, kterou stolní aromaterapeutickou fontánu s lotosy používala spolu s epidemiologem Davem při ranní józe, v kterém kamrlíku měla vybavení do sněhu, jež jsem teď dostal já, protože jsme byli přibližně stejně velcí – a jak si někteří členové týmu na narozeniny zajeli na karaoke do nejbližšího velkoměsta, do Jakutska, aby na chvíli zapomněli, že se stavby kolem nich pomalu propadají do pravěkého bahna.

„Může mě někdo zavést k té dívce?“ zeptal jsem se. Zavládlo pozoruhodné ticho. Výzkumník v kuchyni odložil plastové kelímky a láhev whisky, kterou mi nesl nepochybně na přivítanou. Hlouček rozcuchaných vědců, většinou ve flanelových košilích nebo flísových bundách, mi připomínal poslední rozloučení s Clarou před měsícem – kostel plný jejích přátel a spolupracovníků, z nichž jsme většinu nikdy předtím nepotkali. Všem, kdo nám se ženou postupně vyjádřili soustrast, jsme potřásli rukou – muž se špičatými modrými vlasy tvrdil, že Claře vytetoval na záda hvězdnou soustavu s fialovou planetou obíhající kolem tří červených trpaslíků a že byla sakra divná; naši staří sousedé vzpomínali, jak jim Clara hlídala dvojčata a jak díky ní získala sebevědomí v matematice; a holohlavý pán, vedoucí jejího projektu v Mezinárodním fondu pro přežití planety, mi dal vizitku a nabídl mi, abych pokračoval v její práci na Sibiři. Když dav odešel, objal jsem svou ženu Miki a podíval se s ní znovu na prezentaci, kterou jsem připravil. Zastavil jsem ji u fotky tříleté Clary v pěstounském zařízení. V ruce svírala přívěsek z fialového křišťálu, který dostala, když jsme ji adoptovali. Oba jsme přísahali, že se jí při pohledu na něj vždycky rozzářily oči.

Vnučka Jumi si hrála před pohřebním ústavem se sestřenicí, i když ulici čeřily vlny veder. Cítil jsem kouř, který se z hořícího poloostrova Marin Headlands na východ od nás začínal linout do naší čtvrti. „Měla jsem dojem, že nás snad nikdy nepotřebuje,“ řekla Miki skoro šeptem. „Na rozdíl od Jumi.“ Sevřel jsem vizitku v kapse.

Maksim mě odvedl od rozpačitých pohledů posádky výzkumné stanice k mumifikovaným ostatkům, které Clara našla před svou smrtí.

„Annie je v čisté laboratoři,“ sdělil mi.

„Annie?“ zeptal jsem se.

„Julia miluje Eurythmics – její rodiče žijí ještě v osmdesátkách. Tělo pojmenovala po Annie Lennox.“

Čistou laboratoř představovala plastová fólie přilepená páskou od podlahy až ke stropu, jež oddělovala jednu stranu laboratoře od druhé. Maksim mi podal krabici s nitrilovými rukavicemi a roušku s respirátorem. „Na nic jiného nemáme peníze, ale snažíme se myslet na patogeny, které s sebou můžeme přinést. V devětadevadesáti procentech případů se nejspíš není čeho obávat,“ vysvětlil.

„Dobře,“ řekl jsem trochu zaskočený tím amatérstvím.

„Někteří naši kolegové v Pleistocenním parku asi tisíc kilometrů odtud na východ už pokročili v oživování bizonů a vracení původní flóry do půdy. Víc vegetace znamená víc velkých zvířat, co se potulují po stepích a udusávají svrchní zeminu, a led tak zůstává pod povrchem – minulost může zůstat minulostí.“

Navlékl jsem si rukavice, nasadil si roušku a prolezl štěrbinou v plastu.

Annie ležela schoulená na boku na kovovém stole.

PŘEDBĚŽNÉ POZNÁMKY K VNĚJŠÍMU ZKOUMÁNÍ: Preadolescentní jedinec H. s. sapiens s možnými neandrtálskými znaky – mírně vystouplý nadočnicový oblouk. Stáří přibližně sedm až osm let. Výška 121 cm, váha 6 kg (za života přibližně 22 kg). Na spáncích zbytky červenohnědých vlasů. Tetování na levém předloktí – tři černé tečky v kruhu přerušeném další tečkou. Tělo je zahaleno prošívaným oděvem – pravděpodobně z různých kožek. Do stehů jsou vetkány lastury, které v této oblasti nejsou endemické – nutná další analýza.

Tkáň kolem očí dívky se scvrkla, jako by se dívala do slunce. Kůže kolem úst začala ustupovat a prozrazovala bolestný výkřik. Nemohl jsem si pomoct, ale představil jsem si Claru ještě jako holčičku nebo jako Jumi, která byla zhruba v tomhle věku, jak jde pustými pláněmi a hledá vysokou, pronásledovaná obrovskými stepními lvy a vlky. Přejel jsem jí dlaněmi po zaťatých pěstech.

„Je pěkná,“ přistoupil ke mně zezadu Maksim. „Valná část našeho výzkumu se financuje ve spolupráci s Mezinárodním fondem pro přežití planety. Máme už tak dost práce s půdou a ledem a občas i s pravěkými mrtvolami zvířat, ale lhal bych, kdybych řekl, že nás všechny Annie a další těla, co jsme z jeskyně vytáhli, nepřivedly na jiné myšlenky. A pak je tu samozřejmě ten neidentifikovaný virus, který v nich při předběžném odebírání vzorků našel Dave.“

„Udělali jste nějaké další rentgeny a testovali vzorky? Například ty lastury…“

„Malého mořského plže původem ze Středozemního moře. Trivia monacha. Jsou sice důkazy o tom, že neandrtálci a první lidé žili na Sibiři poblíž Altaje už před šedesáti tisíci lety, ale na tak dalekém severu se ještě nikdy nic nenašlo. Ty lastury jsou do tkaniny vetkané neobvykle složitě. Tohle šití by namouduši zahanbilo i mou babičku.“

„Zvláštní, že má Annie takové oblečení jako jediná. Ostatní těla v jeskyni měla jen prosté kožešinové pláště. Informační složka, kterou jste mi poslali, obsahovala víc otázek než odpovědí,“ řekl jsem.

„Čekali jsme, až se toho někdo ujme a příběh Annie dopíše. Clara tvrdila, že je tu kvůli zvířatům. Chtěla pochopit biom doby ledové, abychom ho mohli znovu vytvořit. Ale vždycky se zdálo, jako by hledala něco jiného. U vykopávek zůstávala déle než kdokoli z nás. A na někoho, kdo měl studovat, co se skrývá v zemi, trávila až moc času pozorováním oblohy. Určitě by Annie považovala za svou svěřenkyni. Pořád mluvila o tom, jak nás zachrání neznámá minulost. I když byla vědkyně, snila spíš jako básnířka nebo filozofka.“

„To má po své mámě výtvarnici,“ vysvětlil jsem. Jako malá Clara trávila celé odpoledne ve svém domku na stromě, kde tvořila – podle učitelů byla geniální a my jsme ji co nejvíc podporovali. Pastelkami si sepisovala zprávy o mlhovinách. Našli jsme seznamy pozorovaných souhvězdí i mytologické příběhy o těch, co si vymyslela, o bratrancích Plejád nebo o vozu, který nebyl ani velký, ani malý, ale tak akorát.

„Už asi chápu,“ řekl Maksim. „Tady se lidi obvykle poznají snadno, ale Clara byla uzavřená. Musel jsem se pořádně prohrabat jejími věcmi, než jsem vůbec našel vaše kontaktní údaje.“

„Vždycky jí šlo o práci,“ odvětil jsem. Oba jsme se podívali na Annie, jejíž pláč jako by přerušil ticho laboratoře.

Maksim přikývl a navrhl, abych si po dlouhé cestě trochu odpočinul. Clařiny věci prý na mě čekají v krabici ve spací kóji.

Když jsem odlétal na Sibiř, vnučka Jumi na letišti vzlykala, i když ve svých skoro deseti letech trvala na tom, že to zvládne. Miki se mě znovu zeptala, jestli jsem si naprosto jist. Počkej aspoň pár měsíců, ať nepřiletíš do zimy, přesvědčovala mě. Věděl jsem však, že kdybych zůstal, odkládal bych cestu na neurčito a přízrak mé dcery v téhle daleké zemi by se rozplynul.

Místo, kam se Clara v posledních letech života rozhodla zmizet, jsem si nikdy neuměl představit. Když se Jumi mě a Miki ptala na mámu, ukázali jsme jí mapu a na Google View našli fotku kráteru Batagajka a severní Sibiře. Moje žena s Jumi tvořila z papírové drti diorámata oblasti, kterou zabydlely malými bizony, dinosaury a 3D modely naší rodiny na expedici, kde nezáleželo na čase.

„Máma tě má moc ráda,“ uklidňoval jsem Jumi. „Má důležitou práci.“ Částečně jsem tomu věřil, jenže když jsme naposled byli s Clarou pohromadě, dal jsem jí ultimátum s tím, že se musí vrátit domů, že to k Jumi ani k nám není fér. Kromě pohlednic a občasných videohovorů s Jumi jsem s dcerou přímo nepromluvil víc než rok.

Než mi došlo, že její výzkumná stanice je mezinárodní projekt, představoval jsem si Claru v drsných podmínkách v jurtě, kde usíná pod zvířecí srstí, uspávaná světlem Mléčné dráhy. Teď jsem viděl, že její spací kóje je kokon o rozměrech tři krát deset metrů zasazený do stěny jedné z kupolí. Byl pokrytý flísovou látkou a nechyběla v něm LED lampa, police na knihy, skládací pracovní stůl a cargo síť na ukládání věcí. Prohledal jsem Clařinu sportovní tašku, kterou jsem v síti našel – oblečení, toaletní potřeby, jeden z jejích zápisníků o katastrofách, osobní deník, starý iPod, několik artefaktů, které si pořídila na cestách. To, co jsem hledal nejvíc, náhrdelník s křišťálem, však nebylo k nalezení. Vylezl jsem na palandu, zul si pohorky, nakoukl pod matraci a do větrací mřížky, všude, kam by ho mohla bezpečně schovat. Po dlouhé cestě mě pálily nohy a palandu naplnil sýrový odér, který se mísil se zatuchlým pachem cigaret a potu prostupujícím zbývající části stanice. Poprvé od odjezdu z Ameriky jsem si lehl na záda a procházel Clařin iPod, až jsem se zastavil u suity Planets od Gustava Holsta. Triumfální lesní rohy vyjadřující pohyb Jupitera mě přenesly do šťastnějšího období, kdy se Clara ještě zajímala o hvězdy, třeba když ve třetí třídě trvala na tom, že její projekt o sluneční soustavě musí být ve správném měřítku, nebo když měla na vědeckém táboře průšvih, protože si vymyslela historku o ztracené hvězdné sestře Plejád, kterou ve starověku pozorovali na africké obloze. Na co myslela, když se dívala, jak nad zdejšími šedými tundrami tančí vesmír? Vzal jsem do ruky její deník, začal v něm listovat a snažil se znovu si vybavit její hlas.

3. den: Je úžasné, že se uvnitř kráteru objevily kousky zeleně. Z bahna čnějí mamutí kly a novým rostlinám rostou kořeny. Kvůli častým sesuvům půdy a tání ledu vznikají dočasně potůčky a celá oblast se podobá pračce, v níž se nové mísí se starým. Všichni tu chápou, co je v sázce. Je těžké nezajímat se o Zemi, když se pod vámi ve spánku pomalu narušuje a odemyká tajemství, o která se člověk neprosil, ani je nechtěl. První noc jsem stála venku a poslouchala. A možná to byla jen moje fantazie, ale přísahala bych, že jsem slyšela víření půdy, tanec milionu mrtvých hmyzích tvorů, prvních lidí a vlků.

27. den: Ve volné přírodě bude většina rodičů bojovat na život a na smrt, aby ochránili své mladé. Vím, že moji rodiče to do jisté míry chápou. Na vzkazy jim neodpovídám, protože jsem už řekla všechno, co se ještě dalo říct. Musím věřit, že Jumi píseň Země slyší ve spánku. Musím věřit, že ví, proč nemůžu být u jejích her, fotbalových zápasů a všeho ostatního. Bude v pořádku. Děti mají i kolegové. Ty jejich tomu prý nerozumí nebo si s nimi nejsou tak blízké, jak by chtěli. Jenže jsme tu proto, aby ony, jejich děti a jejich vnoučata mohly dýchat a využívat představivost – a aby nemusely pronášet oslavné řeči na spoustu vyhynulých živočišných druhů. Všechno nejlepší k narozeninám, Jumi. Jestli to někdy budeš číst, věz, že jsem na tebe nikdy nepřestala myslet.

Odložil jsem sešit stranou, vrátil iPod do sportovní tašky a v jejím rohu si všiml dalšího předmětu zabaleného do páru flísových ponožek: odřené fotografie a vyřezávané figurky. Snímek vznikl před třemi lety, když jsme se s Clarou setkali na jihu Aljašky. Jumi bylo právě sedm a já jsem pracoval na vykopávkách čtyři sta let staré vesnice kmene Yupik, kterou pomalu pohlcovalo moře.

V pozadí jsem poznal hnědý zavalitý přívěs. Sedával jsem v něm a dohlížel na studenty, zatímco jsem dokončoval ranní papírování a dopíjel kávu. V den, kdy fotka vznikla, jsme se s Miki dívali, jak Clara obouvá Jumi velikánské gumáky. Vždycky, když byla Jumi s mámou, což byl nanejvýš týden nebo dva průměrně každé tři až čtyři měsíce, jako by Clara nemohla udělat nic špatného. „Máme jenom týden,“ řekla mi toho rána Miki, když měla pocit, že už naší dceři půjdu domluvit. „Nedělej potíže.“

Šel jsem tehdy od kanceláře archeologů až k okraji kotle, jak tomu říkali moji asistenti, a díval se, jak dcera s vnučkou prosévají kal. Clara Jumi vyprávěla příběh o lovu tuleňů.

„Asi je namaluju takhle, po kolena v blátě,“ ozvala se za mnou manželka. „Na další výstavu v galerii. Třeba to Claře připomene, že se navzájem potřebují.“

„To se mi zdá až moc dokonalé,“ opáčil jsem.

„Podívej, dědečku. Jsem špinavá jak hovínko!“ zaječela Jumi.

Miki ji pak odvedla zpátky do motelu, aby se umyla, a já jsem Claru přesvědčil, ať ještě neodjíždí, abychom si mohli promluvit.

„Máma je přesvědčená, že až tu skončíme, vrátíš se na chvíli domů,“ začal jsem.

„Nanejvýš na týden. Říkala jsem ti o té příležitosti na Sibiři,“ odpověděla.

„Vždyť vidíš, jak moc se Jumi po tobě stýská.“

Clara stála vedle jednoho skládacího stolku nad okrajem kotle. Byl zaházený artefakty. Soustředila se na dřevěnou panenku, kterou jsme tam našli – nebyla větší než plechovka od limonády.

„Dělám to pro ni,“ prohlásila.

„Jasně, chápu,“ přikývl jsem. Vždycky jsem byl pyšný na to, jak moc dceři záleží na světě. Po škole sledovala zprávy, na internetu hledala informace o katastrofách, válce, nenávisti a nespravedlnosti a všechno si to zapisovala do barevně odlišených zápisníků. Jednou jsem se jí na to zeptal, a odvětila, že se jen snaží mít o všem přehled, protože si podle všeho nikdo jiný nevšímá ani se nestará o to, že pořád děláme tytéž chyby a že nenávist mezi sousedy nebo nespravedlnost v nějakém státě nám koluje žilami jako jed, dokud se nezhroutí další šelfový ledovec nebo nevyhyne další zvíře. Všechno souvisí se vším, říkávala. A já na to odpovídal: Jsi jen jeden člověk a máš jen jeden život.

„Byl bys radši, kdybych se vrátila domů a možná učila na tvé katedře, že? Abych vyzvedávala Jumi každý den po škole a předstírala, že všechno bude v pohodě.“ Máchala dřevěnou panenkou ve vzduchu a prohlížela si její vyrytý, naznačený úsměv. „Ten, kdo si s tím hrál, musel mít těžký život. A nejspíš hodně krátký.“

„Jen chci, aby Jumi prožila dětství s mámou,“ vysvětloval jsem.

„Zrovna vy s mámou o tom nemáte co mluvit.“

„To není úplně fér,“ namítl jsem. Vždycky, když Clara přišla s tímhle obviněním, připadal jsem si jak stínka, která se stočí sama do sebe. Jakmile si Clara začala vydělávat, neztrácela čas a utíkala do nejvzdálenějších koutů na planetě, a že žije, jsme věděli jen díky pohlednicím a fotografiím. Otočila se a nechala mě tam stát. Popadla svou brašnu, vydala se směrem k oceánu a v ruce pořád držela tu dřevěnou panenku. Než jsem ji dohnal, vytáhla další ze svých zápisníků.

„Viděl jsi nové modely vzestupu hladiny moří?“ zeptala se a přečetla seznam měst, která ještě za života Jumi zaplaví voda – valnou část jižní Floridy, téměř všechna významná města v Japonsku i New York se promění v Benátky. „Sleduješ zprávy o hořícím Apalačském pohoří? O populační explozi améb na jezerech u letních táborů, které požírají mozkové buňky?“

„V každé generaci se děje něco zlého.“ Podíval jsem se na otevřené stránky jejího zápisníku – samé pohromy. „Přesto musíme žít svůj život.“

„Nebýt klimatické změny, nic bys tu zkoumat nemohl,“ řekla.

„Já vím,“ opáčil jsem.

„Vyřiď Jumi, že ji zítra vezmu na snídani. Můžeme si promluvit později, jestli chceš.“ Otočila se a zamířila k výzkumnému stanu. Mávla na jednoho z mých asistentů a poprosila ho, aby ji vzal do města. Když čekala na odvoz, vrátila se k vykopávkám a našla mě v kotli napůl zapadlého do země.

„A mimochodem, nemysli si, že se svou dcerou nechci být,“ prohlásila. „V tom se totiž šeredně mýlíš.“

Jenže když jsme šli druhý den s Miki za Clarou na snídani, Jumi jsme našli v slzách. Clara změnila plány a tvrdila, že cesta na sibiřské naleziště je moc náročná a že to nemá ve svých rukou. Objala Jumi, popotahující nad banánem se zmrzlinou a pak i nad mámou, která ji vybídla, ať na sebe dává pozor. Nic jsem na to neřekl. Vypil jsem kávu a objednal si palačinky s čokoládou.

„Cliffe,“ upozornila mě Miki.

Vykoukl jsem žaluziemi bistra na silnici a díval se, jak Clara nastupuje do půjčeného auta. Ještě nenastartovala motor. Seděla tam dlouho, až jsem konečně vstal od stolu, vyšel ven a zaklepal na okno.

„Mám tě moc rád,“ řekl jsem, jakmile jsem otevřel dveře. „Dávej na sebe pozor.“

„Mrzí mě, že to tak musí být,“ odpověděla Clara.

Když jsem se vrátil do Clařiny kóje, zastrčil jsem fotku do peněženky a vzal do ruky pěticentimetrovou sošku dogú, co jsem našel v ponožce. Byla to zavalitá figurka z kamene připomínající člověka s baňatým trupem a kulovitýma očima, které tvořily valnou část hlavy. Tu repliku jsem jí koupil jako dárek na konci základní školy v muzeu starověkých japonských dějin s tím, že podle kultury Džómon má soška pravděpodobně kouzelnou moc a pohlcuje negativní energii, zlo a nemoci. Dceři jsem tehdy řekl, ať si ji schová, protože ji ve světě ochrání. Přejel jsem prsty po puklinách a obrysech a hledal poslední stopu své dcery – špatný den v práci, vzdálenost mezi ní a Jumi, poslední výdech.

Zaslechl jsem, jak někdo přibíhá z druhé strany kupole a kroky se rozléhají hliníkovými halami. Figurku jsem strčil do kapsy u kalhot, zrovna když do místnosti vešla Julia a dívala se na svůj fitness náramek.

„Uf. Ten moskevský maraton dám. Nevím, jestli máte hlad, nebo si chcete jen odpočinout,“ řekla a ještě popadala dech. Ze cvičebního úboru se převlékla do neoficiální uniformy stanice: do vybledlých džínů a mikiny s kapucí. „Ale udělali jsme rybí tacos a chceme se dívat na Princeznu Nevěstu.“

„Takže to vy jste jí dala jméno Annie,“ odvětil jsem. „Fanynka Eurythmics.“

„Maksim ji chtěl pojmenovat po písničce od Beatles,“ vysvětlila Julia. „Tak jako pojmenovali Lucy, kterou našli v Etiopii, po skladbě ‚Lucy in the Sky with Diamonds‘. Ta naše měla být Jude nebo Penny. Jenže právo ji pojmenovat jsem nad ním vyhrála v šachu.“

Šel jsem za Julií do hlavního prostoru a usadil se na lehátku, které bylo na několika místech přelepené lepicí páskou. Celou stanicí se linula vůně grilovaných pstruhů a mně došlo, že jsem od prvního mezipřistání ve Vladivostoku téměř před deseti hodinami pořádně nejedl. Na pohovce se krčili čtyři výzkumníci. Další jako stoličku použil bednu se zásobami. Všichni se formálně představili a ten na bedně, Dave, mi nabídl sklenku vodky – ta je prý při seznamování povinnost. Protahoval koncovky a měl na sobě tričko Occidental College, předpokládal jsem tedy, že i on je z Kalifornie.

„Ze Santa Cruz,“ upřesnil. Láhev, kterou naklonil nad mou sklenici, připomínala mamutí kel. Další výzkumník poznamenal, že vodka je pravý sibiřský nápoj z nejstarší palírny, vyrobený z místní vody, pšenice a piniových oříšků. „Brzy si na ni zvyknete i vy,“ pokračoval Dave. „Zahřeje vás a je to s ní zajímavější. Díky ní zapomeneme to, že se tu musíme spoléhat na instinkt.“ Po prvních několika doušcích mi začal rudnout obličej.

Seděl jsem na svém koženkovém bidýlku jako chrlič, v dlani držel panáka, pozoroval místnost jako rozpačitý školák a přemýšlel, jak sem můžu zapadnout. Několik výzkumníků se shluklo v chodbách a tančilo, ale většina se tísnila na rozedraném nábytku, a buď pokřikovali na film, nebo se mě vyptávali na všechno možné, včetně mých názorů na larp. Nakonec jsem nechal Maksima, aby mi vytvořil postavu ze hry Dungeons & Dragons, elfího ničemu jménem Kalask, což znělo jako značka nábytku z IKEA. Dave mu vytrhl list s postavou z ruky.

„Ten pitomec se to snaží rozehrát už přes rok,“ řekl.

„Chystám dokonalou kampaň,“ prohlásil Maksim.

„Zapomeň na takovou kravinu. Znám jednu dobrou seznamovací hru,“ navrhl jeden mechanik. Jmenoval se Alexej a býval častým členem personálu na stanici Bellingshausen v Antarktidě. „Důležité při ní je, aby se nováčci jako tenhle nedrželi stranou.“

„Jeho táta byl v Bellingshausenu v roce 2018 v době, kdy v Antarktidě došlo k prvnímu pokusu o vraždu,“ vysvětlila Julia. „Proto je Alexej trochu citlivý na ponorkovou nemoc. Je náš neoficiální poradce. Když vidí, že se někdo z nás chová divně, izoluje se nebo je moc zabraný do práce, přijde medicína.“

„Medicína?“

„Medvědí dráp!“ vykřikl Alexej.

„Vy hrát nemusíte,“ uklidnila mě Julia. Posadila se vedle mě a vysvětlila mi pravidla hry Medvědí dráp: Místností koluje sklenice piva a po každém loku se dolije vodkou.

Celá místnost skandovala moje jméno – Cliff, Cliff, Cliff, Cliff! Pochopili, že potřebuju zapomenout, třeba jen na chvíli, že je tu pořád cítit Clařina přítomnost. Sklenice kolovala místností a mně se začala točit hlava. Když už se smích a řeči u televize zdály být na kilometry daleko, Julia mi poklepala na rameno, aby mě zkontrolovala. Běžely závěrečné titulky filmu a sklenice zpola plná vodky přistála před vytuhlým Alexejem. V nastalém tichu jsme slyšeli, jak stanici bičuje vítr a krupobití. Maksim vyběhl ven, aby ochránil solární panely. Někteří se rozešli do svých kójí nebo laboratoří. Julia zůstávala. Byla nejspíš ve věku Clary, něco přes třicet, možná o něco mladší. Studovala na Moskevské státní univerzitě a absolvovala stáž v Cambridge, kde pokračovala ve výzkumu původní flóry, zejména nízko položených keřů jako významných pohlcovačů uhlíku.

„To nosila Clara vždycky u sebe,“ řekla. „Měla ji v kapse kabátu, když jsme ji našli.“

Podíval jsem se dolů a uvědomil si, že jsem si celý film pohrával se soškou dogú.

„Měla to jako talisman pro štěstí,“ dodala Julia.

„Slíbil jsem, že ji ochrání,“ vysvětlil jsem. „Nenapadlo mě, že ji pořád nosí u sebe. Říká se, že když ta figurka pohltí nějaké neštěstí nebo zlo, musíte ji samozřejmě rozbít. Vždycky nosila i křišťálový přívěsek podobný nebroušenému diamantu velikosti nehtu. Světle fialový. Mívala ho na stříbrném řetízku. Ten v krabici nebyl.“

„Když jsme vyzvedli její tělo, neměla ho,“ odpověděla Julia. „Musel se ztratit, nebo ho možná někdo ukradl při převozu do nemocnice. Vím, že pro ni hodně znamenal.“

Když mluvila, sevřel jsem sošku ještě pevněji a zabloudil očima za Julii k mapě kráteru na protější stěně. Vstala a pomohla mi na nohy. Z vodky jsem sice vrávoral, ale ukázal jsem na oranžový připínáček – otevřenou jeskyni, v níž se skrýval pravěký vzduch.

„Clara spadla do zřícené části stropu jeskyně nedaleko odtud,“ zavrtěla hlavou Julia. „Nejdřív jsem jí nerozuměla – mluvila jen o tom, že viděla Annie a ostatní těla. Možná blouznila z té ztráty krve, víte? Možná se praštila do hlavy. Jenže jí záleželo jen na tom objevu. Je jich tam tolik, říkala. Vidím jí do tváře. Pamatuju si to, protože to pořád opakovala. Vidím její tvář. Pořád mluvila – něco o tom, že si to zapíše a že to všechno bude její vina. Nevíte, co tím asi myslela?“

„Ne,“ odvětil jsem a napadlo mě, jestli si Clara nakonec nevyčítala, že nedokázala zachránit svět. „Rád bych viděl, kde ji našli.“

„Pokud to počasí dovolí, několik nás tam vyrazí zítra odpoledne. Snažíme se udělat co nejvíc práce v terénu, než svrchní zemina zase zamrzne. Tuhle zimu chce každý získat vzorky a zpracovat data. I podle Maksima přijde další sibiřská vlna veder – což je fajn pro nás, ale pro planetu je to špatná zpráva.“

Druhý den, poté co jsem kvůli večernímu přivítání nějakou dobu objímal záchodovou mísu, jsem si natáhl Clařiny vysoké holínky a zabalil se do podle předpovědi krásného sibiřského říjnového dne s vlahými pěti stupni Celsia. Půlhodinová túra ze stanice k okraji kráteru se klikatila borovými lesy, v nichž převládaly modříny, skromné stromy, jejichž nahoru zatočené větve vypadaly, jako by se neustále chvěly. Držel jsem se zpátky s Julií a Davem a sledoval dlouhou řadu výzkumníků, kteří se plahočili za vybavením.

„Kořenový systém modřínu udržuje led v zemi,“ vysvětloval Dave. Když procházel kolem, poklepal na kmen jednoho stromu. „Tyhle stromy jsou potomky poslední doby ledové.“

„Ano?“ podivil jsem se.

„Dave by bodoval ve vědomostní soutěži,“ zažertovala Julia.

„Nedělej, že běháš jen kvůli kondici. Tohle místo zbožňuješ stejně jako kdokoli z nás,“ řekl Dave.

„To jo,“ přisvědčila Julia. „Jen radši držím jazyk za zuby.“

„Ale když už je řeč o zajímavostech: Víte, že Batagajka je branou do pekla? Nejspíš od doby, kdy místní obyvatelé pokáceli příliš mnoho stromů. Přitom díky vegetaci tahle půda zůstává zamrzlá, příteli. Tenhle kousek podsvětí se rok co rok zvětšuje.“

Když jsme došli na okraj kráteru, představoval jsem si, že se pode mnou oddrolí půda. Ve skutečnosti pomalu zvětrávala a klesala se záplavami a táním permafrostu. Přistoupil jsem blíž k okraji a uviděl ponurou obdobu Grand Canyonu, jež se rozprostírala pod věčně šedou sibiřskou oblohou. Výzkumníci tu vytesali vstup, klikatou rampu ze zeminy odhalující pestrou paletu barev času – spálenou sienu a surovou umbru jako v krabičce s pastelkami. Dave se svým týmem se oddělil a vydal se do části vnitrozemí, které přezdívali „žleb“ a v níž sbírali vzorky z potoka. Hlouběji v kráteru však loňské tání odkrylo ještě jednu, pravěkou jeskyni. Julia mě vedla za ostatní a ukázala na díru o velikosti Mini Cooperu.

„Nedošlo nám, že tu je, dokud sem nepropadla Clara. Nejspíš se skrývala pod vrstvou ledu a půdy. Od té doby jsme rozšířili vstup a v otvoru postavili lešení a podpěry, aby se nezřítil strop. Jenže všechno samozřejmě taje.“

Julia pomalu sestupovala po kovovém žebříku opřeném o rozbahněný okraj jeskyně a ve tmě se jí pohupovala čelovka. Když jsem se vydal za ní a jednu nohu za druhou spouštěl do prázdna, na hlavu mi kapal tající led. Zaskočený pachem zkažených vajec, půdy obtěžkané nově uvolněným plynem, mikroby a pravěkým trusem jsem dýchal do rukávu bundy.

„Tu máte,“ řekla Julia a podala mi šátek, který jsem si uvázal kolem nosu, jakmile jsem stál na pevné půdě. „Před rozšířením vstupu byl ten zápach desetkrát horší. Jenže pachy jsou radost pro vědu. Spoustu těch plynů produkují bakterie, jež se přizpůsobily permafrostu. Některé dokonce mají vlastní nemrznoucí směs.“

Julia rozsvítila šňůru luceren zavěšených po obvodu jeskyně – úkrytu, domova, hrobky. Až na stalagmity a stalaktity lemující podlahu a strop jako zvuková vlna byly stěny jeskyně do velké míry hladké. Kdysi se tyčily k nebi. Představil jsem si Annie, jak sedí u vchodu a s rodinou si u ohně pochutnává na čerstvém úlovku. Možná jedli mlčky, možná si vyprávěli příběhy. Zpívali si? Odrážela se od těchto stěn pohřební píseň?

„Tam jsme našli Claru,“ ukázala Julia na část skalního podloží, které vypadalo, jako by je potřísnila krev. „Než jsme se k ní dostali, zemřela.“

Poklekl jsem a přejel prsty po potemnělých vlásečnicích ve skále.

Chtěl jsem se zeptat, jestli Clara neprozradila něco o své rodině, i když podle mě bylo pravděpodobnější, že zatímco krvácela, důkladně si prohlížela místo svého odpočinku, dýchala vzduch z období pleistocénu a přitom ztrácela vědomí. Valnou část prostoru zabíraly zbytky kamenného kruhu, v jehož středu stál megalit velikosti dveří na několika místech s vyrytým vzorem, který byl stejný jako tetování na těle Annie. Půda kolem sloupu, místo odpočinku většiny nalezených těl, byla samá tečka a spirála, vzory připomínající kód nebo jazyk, který by neměl existovat.

„Tyhle řezby…“ přejel jsem prsty po přesných okrajích. „Jako by je někdo udělal laserem. Nevidím žádné stopy dláta. Některé linie jsou neuvěřitelně přesné.“

„Mají souvislost s klínovým písmem, i když ne tak docela. Fotografie stěn jsme poslali profesorovi archeolingvistiky v Oxfordu. Podle něj ty znaky neodpovídají té době. To, co dokázal rozluštit, naznačovalo, že většina nápisů kolem nás se podobá vysoké matematice.“

„Clara vždycky milovala dokumenty o mimozemšťanech v pravěku – o jejich pomoci při stavbě pyramid, o legendě o mimozemském původu Atlantidy. Říkal jsem jí, že se vždycky najde jiné vysvětlení.“ Káral jsem ji, že se zabývá konspiračními teoriemi lidí s koupeným doktorátem. Jenže když jsem se jí zeptal, čemu věří, jen v prstech promnula svůj přívěsek, jako by skrýval tajemství, která zná jenom ona. Někdy jsem uvažoval nad tím, jestli díky těm fantasy a sci-fi časopisům, své fázi posedlosti UFO nebo kongresu o sněžném muži v Sacramentu, kam zatáhla i mě, není lepší vědkyně než já – možná proto viděla v zemi věci, co nikdo jiný neviděl.

Jakmile jsme se vrátili nad zem do hlavní části kráteru, plahočil jsem se k Davovi a jeho výzkumnému týmu a boty se mi přitom bořily do bahna. Dave se krčil nad potokem a do igelitových sáčků nabíral vodu a usazeniny. Všichni v jeho týmu vypadali, jako by si šli zaplavat do bažiny, a tváře měli od bahna.

„Jako momentka,“ vzhlédl Dave. „Všechno. Je úžasné, co tu dole přežívá.“

„Co přesně hledáte?“ zeptal jsem se.

„Nejlepší obranou je dobrý útok,“ odpověděl Dave. „Všechno, co je v téhle půdě, se nakonec dostane do měst, do oceánu, do našeho jídla. Nacházíme do velké míry nedotčený bakteriální život. V Annie i v ostatních tělech byly neskutečně dobře zachované obrovské viry, jaké jsme ještě neviděli. Zatím se nám nic z té dávné doby nedaří oživit. Nejstarším vzorkem, který jsme přivedli k životu, byl sto let starý kmen neštovic – proto jsme v karanténě.“

„Vy se snažíte ty prastaré viry vzkřísit?“

„Musíme porozumět tomu, co z tajícího ledu vychází,“ hájil se Dave. „Většina z toho, co objevujeme, představuje hrozbu nanejvýš pro améby, ale kvůli tomu jednomu procentu nejistoty jsem tady. Čím víc budeme o těchto patogenech vědět, tím líp se proti nim dokážeme bránit v nepravděpodobném případě, že způsobí potíže. Představte si třeba, že bychom chtěli ignorovat dějiny. Můžete to sice zkusit, ale nejspíš vás později kousnou do zadku. Čím víc toho víme o původu našich nemocí, tím líp se můžeme připravit.“

„Co když vzkřísíte něco z toho jednoho procenta?“ Představil jsem si, jak prehistoričtí mikrobi lezou po Daveovi a jeho týmu, po jejich vlasech i do každého otvoru, a najednou jsem ucítil, že mi teče do bot. Napadlo mě, že i jednoprocentní riziko by si zasloužilo víc finančních prostředků na ochranné obleky.

„Pokusíme se, aby se to nedostalo ven, nebo na to lidi připravíme,“ odpověděl Dave. „Přimějeme svět, aby se probudil a věnoval pozornost skutečnosti, že všechen ten tající led a miliony let sraček, které obsahuje, musí někam jít.“ Natáhl se pro přezku na opasku, otočil kovovou sponou, vytáhl malou placatku a napil se. „Jenže šance, že najdeme úplně cizí patogen, co ještě neznáme, je neuvěřitelně malá.“

Později jsem se vrátil do areálu, abych pokračoval ve zkoumání Annie. Opatrně jsem ji obracel a řezal do kůže, abych připravil vzorky tkáně a kostní dřeně. Dave a jeho kolegové mimo areál chtěli provést analýzu DNA a virů.

„To nic,“ přistihl jsem se, jak říkám, jako by mě Annie slyšela nebo cítila mé prsty, když jsem jí otevřel hrudní koš, abych si prohlédl ztvrdlé orgány, černé jako kamenné zdi, které ji ukrývaly. Zrovna jsem se chystal vyndat žaludek, když mi Miki napsala zprávu:

Neopakuj stejné chyby jako ona. Jumi má jen jedno dětství. Už přišla o mámu.

Nebudu je opakovat. Nic neopakuju. Jsem tu, abych pochopil Claru, odpověděl jsem. To bude chtít jednou i Jumi.

Miki mi poslala fotku Jumi v zoo, ještě jednu, jak spí, a další, kde se s bratranci projížděli na kole parkem Golden Gate v ohromných slunečních kloboucích a rouškách proti znečištění ovzduší během nedávného Týdne bez smogu v San Francisku. Fotky mi udělaly radost, ale neměl jsem k nim co dodat. Odložil jsem telefon a vrátil se k práci. Žil jsem na kraji světa a všechno ostatní mi připadalo jako vzdálený sen.

Otevřel jsem ústa Annie a našel stopy rozdrcených květin a oblázků, jež se vymykaly našemu chápání migračních tras neandrtálců a prvních lidí – na malé děvče musela ujít příliš dlouhou cestu a vzdálenost. Když jsem pak zkoumal, co se skrývá v jejím těle, záhady se jen vršily.

POZNÁMKY K VNITŘNÍMU VYŠETŘENÍ: Žaludek je převážně prázdný, obsahuje ovšem stopy sviště a několika rostlin, zejména Silene stenophylla (silenky úzkolisté) – kvůli malému množství však není zřejmé, zda je požila jako výživu nebo jako léčivo na nemoci. Zuby a dásně v téměř původním stavu se stopami dřeva mezi stoličkami, což svědčí o možné péči o zuby. Vzorky plaku ukazují na stravu bohatou na rostliny, živočichy a hmyz. Pod linií dásní kromě variant streptokoku také neidentifikované bakterie. Známky mozkového edému po poranění lebky. To se ještě ztížilo zhoršením stavu a ztenčením parietálních kostí a spodiny lebeční. Výsledky a analýza genomu provede Dálněvýchodní federální univerzita.

Posmrtná ztuhlost dívce zkroutila prsty. Představoval jsem si, jak prosí o pomoc – jestlipak její rodina znala léčivé účinky rostlin? Museli bychom přepsat svoje poznatky o prvních lidech. Jak se zpívá ukolébavka v neandrtálštině?

S Miki jsme se o Jumi začali starat během jejích pátých Vánoc, kdy k nám přijela se svým tátou. Její máma byla na výzkumné cestě. Zůstával jsem s vnučkou vzhůru, aby si Ty odpočinul, a díval se s ní na kreslené filmy, když se doléčovala z dýchavičnosti; kouř z lesního požáru jí zhoršoval astma. Někdy jsem usínal s Jumi v náručí a probudil mě Ty, když nesl snídani. Díval jsem se, jak s ním Jumi plánuje víkend – projížďku na kole, výstavu dinosaurů, hodinu baletu –, a připomínal jsem jim, aby hodně fotili, protože Claře to všechno unikne.

Už je to hodně dávno, co koroner vytáhl mého zetě z lednice. Jeho tělo jsem musel identifikovat poté, co ho několik hostů v restauraci vidělo plavat v baltimorském přístavu. Nejdřív si mysleli, že jde o tuleně. To už Ty s Jumi bydleli víc než rok v naší garáži přestavěné na byt. Jumi právě nastoupila do školky a Ty se snažil najít stálé zaměstnání. Jako grafik na volné noze pracoval pro místní restaurace a internetové firmy bez peněz, kdykoli mu to kamarádi nabídli.

„Taťko,“ říkával, „co říkáš na tohle logo pro tu novou thajskou restauraci v ulici?“ Vždycky se mě ptal na názor, jako bych snad rozuměl umění.

„Tam bych si i něco dal,“ odpovídal jsem. Nebo: „Možná by ti měli dát práci na plný úvazek.“ Někdy si o to Ty řekl, ale vždycky ho odmítli. Na západní pobřeží se s Clarou přestěhovali po studiích na vysoké v Bostonu, aby měli větší pomoc, ale stálé místo si nenašel.

„Nedělej si starosti. Příště to vyjde,“ utěšovali jsme ho s Miki. „Ještě jeden pohovor a další zakázka na volné noze přinese něco stabilního.“ Nikdy si nestěžoval a vždycky žádal až příliš málo. Když chtěl jednou odjet na víkend na svatbu kamaráda, zaplatili jsme mu jízdenku s tím, ať si to užije. Dvě bodné rány. Před hotelem žádní svědci. Zrovna jsem Jumi uložil do postele, když zavolal jeho kamarád. Když jsem to oznámil Claře, v telefonu dlouho mlčela. Neplakala; zeptala se, jak se má Jumi a jestli už to ví. Odpověděl jsem, že nevím, jak jí to říct.

„Kdy tě můžeme čekat?“ zeptal jsem se. V duchu jsem už viděl, jak si balí kufry a rezervuje letenku.

„Přijedu co nejdřív,“ odvětila.

Jenže pohřeb zmeškala, i když ho Tyova rodina odložila téměř o dva týdny. Už zkrátka nemohli čekat. Když konečně přijela, vyzvedl jsem ji na letišti a vysadil na hřbitově, aby zašla k urně svého manžela, a v autě čekal skoro hodinu. Pak po našem domě chodila jako duch a dál pracovala na notebooku. Vařila a jedla s námi, ale moc toho nenamluvila a chodila na celé hodiny ven, aby si vyčistila hlavu. Později jsem v koši našel desítky útržků lístků do kina a zmačkané dopisy nám a Jumi, které nikdy neobsahovaly víc než pár slov – Možná už je čas… Vím, že jsem byla… Chci, abyste věděli…

V následujících týdnech jsem viděl, jak si pomalu balí a rozdává všechny Tyovy věci. Jednou z mála těch, které si nechala, byla fotka, na níž oba s Jumi slaví její třetí narozeniny v Disneylandu. Chtěl jsem, aby Clara tu ztrátu vnímala. S Miki jsme se obávali, že jsme ve výchově dcery v něčem selhali. Jenže když jsem tady na Sibiři četl její zápisníky, došlo mi, že se se ztrátou vyrovnávala po svém. Měla plán, a možná, že až by Jumi byla starší, mohla se vrátit domů a říct jí, že se aspoň trochu zasloužila o to, aby byl svět lepší.

68. den: Milá Jumi, tým se dnes vydal do nedaleké vesnice a uviděli jsme děvče, které mi tě připomnělo. Rodiče ji drželi za ruce, všichni tři byli zabalení až po oči a kolébavě šli po ledu. S tátou jsme tě jednou vzali bruslit. Asi si to nepamatuješ, ale tlačila jsi po kluzišti kovové chodítko a držela se ho jako o život. Jenže pak ti táta brusle sundal, vzal tě do náruče a proháněli jste se po kluzišti spolu. Stýská se mi po něm. Možná jsem měla zůstat déle, líp ti to vysvětlit. Teď ale můžu jen zůstat tady, daleko od místa, kde chci být. Třeba to všechno jednou bude stát za to. Třeba ne a my o všechen ten čas přijdeme (a tvůj děda bude mít pravdu). Věř ale, že tím, co tu dělám, se ti snažím zajistit světlou budoucnost.

Když jsem dokončil prohlídku Annie, vyšel jsem ven za Maksimem a Davem na cigaretu. Za soumraku se rychle ochladilo. Zkoušel jsem nevdechovat chladný vzduch, jako když jsem byl mladší a kouřil před bary a restauracemi a potkával se s lidmi ve společném nikotinovém exilu. Chvíli jsem se držel stranou, zatímco Dave si s Maksimem procvičoval ruštinu, a pozoroval, jak se obloha mění v oranžový opar nad nekonečnou vrstvou čerstvého sněhu. Někde teď byly v prašanu vidět stopy malých zvířat a pomalé migrace bizonů. Někde před třiceti tisíci lety možná stopy někoho, kdo měl rád Annie a kdo odcházel daleko odtud.

„Nádhera, že?“ zeptal se Maksim.

„To ano,“ odvětil jsem.

„A pěkně depresivní,“ dodal Dave.

„To je Sibiř,“ opáčil Maksim.

„Nevěděli jsme, že Clara má dceru,“ poznamenal Dave.

„Možná o tom Cliff nechce mluvit,“ řekl Maksim.

Zhluboka jsem se nadechl kouře a dostal záchvat kašle. Maksim mi podal placatku a já si s radostí usrkl, abych si svlažil hrdlo.

„Klidně,“ odpověděl jsem. „Bude jí deset.“ Vytáhl jsem mobil a ukázal jim fotky Jumi, Clary a Tye, nás všech pohromadě.

„Tady je těžké mít takové vztahy,“ řekl Dave. „Moje manželství je už nejspíš nějakou dobu v troskách.“

„Máte nějaké aktuální informace o tom, jak dlouhá bude karanténa?“ zeptal jsem se.

„Zaznamenali jsme určitou reakci testovaných osob na amébu, kterou jsme našli v těle Annie. Jako by jejich cytoplazma začala buď prosakovat vnější membránou, nebo krystalizovat. Vládám to zatím neřekneme. Nejdřív musíme vědět, o co jde a co by to pro lidi mohlo znamenat, pokud vůbec něco,“ vysvětlil Dave. „Nechci, aby reagovali přehnaně.“

Maksim mi znovu podal placatku s tím, že ze mě ještě udělají Sibiřana. Kdybych zavřel oči, dokázal bych si představit Claru na kraji kráteru, jak se dívá do tmavnoucího lesa a hledá kousíček světla z výzkumné stanice.

O týden později, po dokončení analýzy genomu Annie, už ji mainstreamové zpravodajské kanály označovaly za „další chybějící článek ve vývoji“ a za „zázračnou dívku ze starověké Sibiře“. Jako částečně neandertálka a částečně na první pohled člověk měla genetické znaky jako hvězdice či chobotnice. Jak přesně se projevovaly u Annie, nebylo zřejmé, ale ta křehká dívka, jak jsem si ji představoval, se jistě dokázala velmi dobře přizpůsobit všemu, co jí doba ledová přinesla. Byla bojovnice. Měla velký potenciál. V laboratořích se čile vyřizovaly videorozhovory a slavilo se – objev sliboval výzkumné granty a nové vybavení. Zprávy o viru v těle Annie se nezveřejnily a dostali jsme pokyn nic neprozrazovat. Dave a Maksim byli čím dál víc zaneprázdněni a pořád se zašívali v laboratořích, i když nás ujišťovali, že mají všechno pod kontrolou. Zajímalo mě, jestli by nám o tom řekla Clara, kdyby žila.

„Podle mě tu byla šťastná,“ namítl jsem.

„Jako superhrdinka?“ zeptala se Jumi.

„Tak nějak,“ odpověděl jsem.

„Ale říkal jsi, že onemocněla.“

„Jsi ale v pořádku?“

„Ano.“

Milá Claro,

Tvůj táta