Helen Fisher

JOE NICKA A JEHO PRŮVODCE ŽIVOTEM

Copyright © Spacehopper Limited, 2023

Translation © Pavlína Wünschová, 2024

Original English title: JOE NUTHIN´S GUIDE TO LIFE

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2024

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-689-9 (ePub)

ISBN 978-80-7593-690-5 (mobi)

Tento příběh věnuji svým dětem, Cleo a Dylanovi, které miluji nyní, kdy mi srdce bije, a budu je milovat i tehdy, až bít přestane.

PROLOG

ÚRYVEK ZE ŽLUTÉ PŘÍRUČKY

STRACH

V tomto světě tě strach přemůže snadno. Z určitého pohledu v tobě strach nebo pocit ohrožení může vyvolat cokoli. Znamená to ale, že pokud úhel pohledu změníš, třeba naopak odhalíš nějakou světlou stránku a otevřou se ti další možnosti. A to platí nejen pro věci, ale také pro lidi.

Občas nás něco děsí, aniž rozumíme proč. Ty se například bojíš červených omáček na těstoviny nebo kečupu, protože si tvůj tatínek jednou uřízl špičku prstu, když ti v dílně ukazoval, jak se používá přímočará pila. Strach, jejž jsi při pohledu na otcovo utrpení (a také tu spoustu krve) cítil, sis propojil s omáčkou, kterou jsi měl tehdy k večeři. I když víš, že omáčka není krev, ale má jen stejnou barvu, stejně se jí bojíš. Chci tím říct, že někdy je v pořádku se bát – byť z nesmyslných důvodů –, ale nesmíš se tím strachem nechat ovládat.

Proto než se začneš něčeho bát, pokus se tomu nejprve porozumět.

Jakmile totiž něčemu porozumíš, tvoje pocity se třeba úplně změní.

1

DOBRÁK OD KOSTI

JOE-NICK od své matky Janet vždycky slýchával, že je dobrák od kosti. Přesně na to myslel, zatímco manévroval po obchodu s nákupním vozíkem plným zboží, které zákazníci přemístili z jedné uličky do druhé, a on je teď musel vrátit zpátky na správné místo. Byl si jistý, že například svíčky si v obklopení sklenic burákového másla nebo ručníků připadají ztracené a osamělé a určitě se jim uleví, až budou zpět u svých. Joe chtěl věřit tomu, že kdyby se sám octl cizím přičíněním na nesprávném místě, někdo by pro něj udělal totéž.

Joe se snažil, seč mohl, aby dokázal, že jeho matka měla pravdu, a aby o něm ostatní smýšleli stejně. Dokazovat ostatním, že je dobrák od kosti, se stalo smyslem jeho života.

„V uličce pět je nějaká louže,“ upozornil ho Hugo, položil ruku na vozík a naklonil hlavu do strany, jako by si připadal provinile, že po něm chce, ať ji setře. „Mohl by ses o to postarat?“

Joe zasalutoval. „Ano, pane. Jakou má barvu? Červenou?“

„Je to jen mléko a prosím tě, neříkej mi pane. Sice mám věk na to, abych ti mohl dělat tátu, ale jen taktak! Když mě oslovuješ pane, připadám si jako staroch.“ Další větu pronesl šeptem, jako by Joeovi sděloval nějaké tajemství. „Role šéfa, bosse, se mi moc nelíbí. Říkej mi Hugo.“

„Hugo Boss,“ řekl Joe vážně (protože to jinak ani nezamýšlel) a znovu zasalutoval. Snažil se nezírat na Hugovy řídké, nakrátko zastřižené ustupující vlasy, které mu pokrývaly hlavu od temene ke krku. Vždycky totiž pocítil nutkání mu pleš vyleštit, aby se hezky leskla, tak jako kdysi jeho otci.

Hugo se usmál. „Tak jo, Joe. Takže ulička pět?“

„Pane!“

„Ne, neříkej mi pane,“ zopakoval Hugo. „Jsem sice starý, ale zase ne tak moc.“ A najednou už byl o uličku dál. Hleděl do desek a vrtěl přitom hlavou.

Jakmile Joe vytřel mléko, vrátil se ke zboží, které čekalo, až je uloží zpět. Vytírání mu šlo, a jakmile byl hotov, mop důkladně omyl. Hugo Boss byl hodný a Joe věděl, že kdyby byla louže červená, úklid by po něm nevyžadoval.

Joe v Kompasu pracoval pět let. Když přišel na pohovor (v doprovodu své maminky), přemohl ho pohled na to, kolik věcí tu je na prodej. Připadalo mu, že v obchodě vládne naprostý chaos, a tak se začal potit a těšit se zpátky domů. Hugo tvrdil, že rád zaměstná člověka, jako je Joe – „nejen proto, že to vypadá dobře na papíře“, ale i proto, že věřil tomu, že Joe bude mít na ostatní pozitivní vliv a půjde jim příkladem. Nabídl mu tedy práci, ale on se ji chystal odmítnout, protože – jak vysvětlil mamince – to místo prostě nedává smysl.

„Má OCD,“ sdělila Hugovi Janet, když mu po telefonu vysvětlovala, proč Joe nabídku nepřijme.

„Chápu,“ prohlásil Hugo. „Opravdu. Co kdybyste přišli ještě jednou a já bych Joeovi-Nickovi vysvětlil, jak to v obchodě funguje? Když tomu porozumí, třeba se mu to zalíbí.“

„Obchod se jmenuje Kompas, protože je rozdělen do oblastí orientovaných na sever, jih, východ, západ, severovýchod, východoseverovýchod a tak dále,“ vysvětloval Hugo. Dovedl Joea do samého středu obchodu, v němž se nacházela veliká mozaika kompasu zapuštěná do podlahy, a jeden skutečný kompas (z uličky tři) mu předal. Potom ho pobídl k tomu, aby si ověřil, zda je mozaika přesná. Byla.

„Když se ztratíš, přijď sem a postav se na střelku, která ukazuje k západu. Když ji budeš následovat, dojdeš ke mně do kanceláře a já ti pomůžu najít cestu. Máme tu spoustu věcí, Joe, a nováčkům to někdy nedává smysl. Většina věcí tu ale je z nějakého důvodu a rozhodně má své místo.“

V tom okamžiku kolem prošla dívka s krátkými černými vlasy a rudými rty. Žvýkala žvýkačku a před sebou tlačila vozík s nápisem „vratky“. Mrkla na Joea a vyfoukla bublinu. Táhl se za ní závan kouře a vůně ovocné žvýkačky. Joe se jí pokusil mrknutí oplatit, ale místo toho jen přivřel oči. Dívka se na něj usmála a odhalila tak dokonalou mezeru mezi předními zuby. Hugo vysvětlil, co jsou vratky, což Joea náhle zaujalo.

„Máš rád hlavolamy?“ zeptal se ho Hugo.

Joe přikývl. „Skládačky.“

„Vyrábí si vlastní,“ doplnila Janet. „Naučil ho to jeho otec.“

„Vážně?“ Hugo se odmlčel, založil si ruce v bok a věnoval Joeovi obdivný pohled.

„V tom případě si tenhle obchod představ jako jednu velkou skládačku – každý den někdo pár kousků přemístí a my je vracíme tam, kam patří. A kromě toho je prodáváme! Na to se nesmí zapomínat!“

„A taky uklízíte?“ zeptal se Joe při pohledu na ob-tloustlého muže s brýlemi a naslouchátkem, který před sebou ležérně tlačil středem obchodu obrovské dvojité koště.

„Jestli máš rád pořádek a čistotu,“ řekl vedoucí, „pak je pro tebe Kompas skutečně vhodné místo. Potřebujeme tě tady.“

Joe se pomalu otočil na mozaice a něžnýma hnědýma očima si prohlížel okolí. Líbily se mu zářivě bílé zdi i lesklá bílá podlaha. Líbilo se mu, jak se zákazníci pohybují pomalu, jako auta, která do sebe nikdy nevrazí. Pohled na pečlivě vyrovnané plechovky, oblečení a knihy v něm vyvolával pocit spokojenosti, ale jakmile si všiml, že je něco jinak – když bylo zboží převrácené nebo vybočovalo z řady –, dráždilo ho to jako zatržený nehet.

Znovu se objevila ta dívka – tentokrát na jihovýchodě. Sledoval, jak přejíždí na jihojihovýchod a pokládá cosi do regálu. Její krátké černé vlasy ostře kontrastovaly s bílým okolím, a přesto to nepůsobilo rušivě. Naprosto sem zapadala. Byla skvělá, to Joe poznal. Když si všimla, že ji pozoruje, krátce mu zamávala a věnovala mu další úsměv, při kterém znovu odhalila mezeru mezi zuby.

2

EPITAFY

ZAJISTIT SYNOVI JISTOU PRÁCI s hodným vedoucím, kam se dá z domu snadno dojít pěšky, byl jeden z nejdůležitějších úkolů na Janetině seznamu, jímž měla Joea-Nicka připravit na nezávislý život. Úkolů bylo tolik, že z nich nakonec vytvořila knihu – seznam vložila do modrého plátěného přebalu a nadepsala ho svým dokonalým krasopisem. Při pohledu na svůj rukopis si často povzdechla a řekla Joeovi: „Lidé se sice učí psát pořád, ale nikdo už se neučí, jak psát krásně.“

Janet byla skromná žena, ale ani ona nechtěla popírat, že její písmo je krásné. Psala nanejvýš pečlivě – když sepisovala nákupní seznamy nebo vepisovala události do kalendáře, nikam nespěchala a do psaní vkládala celou svou duši.

*

Každou sobotu vyrážela Janet se svým synem na dlouhou procházku. Joe nejraději chodil na hřbitovy, a třebaže to Janet zpočátku připadalo morbidní, nakonec ji epitafy na hrobech také uchvátily. Stalo se to asi před pěti lety, když zemřel Joeův tatínek Mike. Tehdy Joe začal hřbitovy vyhledávat na internetu a prosit maminku, aby ho na ně vzala. Líbily se mu malé omšelé vesnické hřbitovy, na nichž se učil jména lidí, kteří tam leželi pohřbení, a všímal si, na kterých hrobech spočívají květiny, a na kterých naopak chybějí, ale rád chodil i na větší hřbitovy, jež mu svými širokými osamocenými uličkami připomínaly města. Po pár návštěvách si už některá jména pamatoval, ale většina lidí pro něj byla cizí, protože zkrátka nebylo v jeho silách prohlédnout si a zapamatovat si všechny. Ale ze všeho nejvíc měl Joe rád epitafy.

Během jedné slunečné sobotní procházky položil Joe matce zásadní otázku.

„Proč jsou na kamenech ty nápisy? Proč nestačí jen jméno, datum narození a datum smrti zemřelého?“

„No, nejspíš proto…“ zaváhala Janet, „nejspíš proto, že na konci, jakmile jsou během smuteční řeči vyřčena všechna krásná slova, mají lidé tendenci život zemřelého zredukovat do pár slov, do jedné nebo dvou vět. Ten nápis světu říká, jak by se na dotyčného mělo pamatovat.“

„Na tátově náhrobku stojí milovaný manžel a otec.“

„To máš pravdu. Takhle by si přál, aby si ho lidé pamatovali.“

„Ale byl to účetní. Neměli bychom si připomínat i to?“

Janet se usmála, stiskla Joeovi paži a ztišila hlas. „Podle mě by se tvému tátovi nelíbilo, kdyby si kolemjdoucí mysleli, že na něj vzpomínáme jen v souvislosti s penězi. V životě je na prvním místě láska. Nakonec chceš světu sdělit hlavně to, že jsi miloval a někdo miloval tebe.“

„Ale vtipálci si přejí, aby se na ně vzpomínalo jako na vtipálky,“ podotkl Joe.

„Vážně? Někteří asi ano.“

„Ano. Na hrobě Spikea Milligana stojí: Já vám říkal, že jsem nemocný. Takže pokud si vtipálek přeje, aby si ho lidé pamatovali jako vtipálka, proč by si táta neměl přát, aby lidé vzpomínali na to, jak uměl pracovat se dřevem, vyrábět, vypracovávat účetní rozvahy a závěrky?“

„Propána, Joe, teď mám strach, co vymyslíš na můj hrob!“

„Podle mě by tam mělo být něco o tom, jak krásně se staráš o dům a o to, aby v něm bylo čisto,“ prohlásil Joe vážně, bez náznaku úsměvu. Janet ho sevřela ještě pevněji. Ten její upřímný, prostý, laskavý chlapec.

„Ach bože!“ zvolala. „A co něco o lásce?“

„Ano, i něco o lásce. Ale hlavně o tom, jak hezky balíš obědy.“

Janet se zastavila a otočila se ke svému synovi čelem. Stáli mezi stromy, v jejichž korunách si šeptaly listy a štěbetali neviditelní ptáci. Oba vzhlédli, protože si náhle uvědomili, že při hluku všedního dne tyto zvuky zcela zaniknou. Janet natáhla ruku, pohladila Joea po tváři a zasunula mu za ucho tmavý pramen, který mu do tváře přivál vítr.

„Co kdybych tě pak oholila a ostříhala?“ navrhla mu.

„Ano, prosím,“ přikývl Joe.

„Taky ti ostříhám nehty a můžeš se naložit do vany. A pak si můžeme dát rybu s hranolky a podívat se v televizi na Přátele.“

„Díky, mami,“ poděkoval Joe. Přemýšlel o tom, proč matce najednou zvlhly oči – vždyť právě popsala příjemný večer, a nebyl tedy žádný důvod ke smutku. Absolutně žádný.

„Ty jsi smutná?“ zeptal se, a když odpověděla, že ne, věřil jí to.

Joe jí gentlemansky nabídl rámě. „Milostivá paní,“ pokynul jí a ona se nepatrně uklonila a znovu se do něho zavěsila. Když dorazili na rozcestí, vydali se pomalu po sluncem zalité cestě doleva.

„Je tam nahoře,“ vysvětloval Joe. „Můj oblíbený.“

Janet a Joe se brzy octli před hrobem se záplavou nařezaných květin, k nimž byly připevněny malé kartičky. Joe natahoval krk, aby si je přečetl. Oba se zahleděli na nápis na kameni:

VŽDYCKY TVRDILA, ŽE TY JEJÍ NOHY

JI JEDNOU PŘIVEDOU DO HROBU,

ALE NIKDO JÍ NEVĚŘIL

„Je to legrační,“ poznamenal Joe. „A chytré. Proto se mi to tak líbí.“

„Já vím,“ odtušila Janet.

„Kdo sem podle tebe nosí všechny ty květiny?“

„To ti nepovím.“ Janet svraštila obočí. „Není tu žádné jméno, takže lidé asi cítí potřebu zemřelé vynahradit, že sem za ní nikdo nechodí.“

„Není to snaha o upoutání pozornosti?“

Janet otevřela ústa a zaváhala. Snahu o upoutání pozornosti si většinou s náhrobními kameny nespojovala, ale chápala, jak to Joe myslí. „Určitým způsobem nejspíš ano. Tvůj tatínek na náhrobním kameni nic nepotřebuje – pouze to, že jsme ho měli rádi. A to je koneckonců lepší než nějaký vtip nebo kupa květin od cizinců, ne?“

„Asi ano,“ odpověděl Joe a vzpomněl si na svého kolegu Zlouna Charlieho, který Owena neustále rozesmával svými vtipy. „Půjdeme už domů?“

3

ČLOVĚK MŮŽE ZMOKNOUT

HLAVNÍMI DVEŘMI chodili jen cizinci. Joe-Nick si nevzpomínal, kdy je použili naposledy. Vcházeli i vycházeli zadními dveřmi, které byly napravo od krátké příjezdové cesty. Nade dveřmi visela zažloutlá plastová vlnitá stříška, která se táhla až ke garáži. Joeovi se líbilo, jak se skrz ni snaží probojovat slunce. Na několika místech ležel tmavý mech, který se odloupl od krytiny, takže světlo působilo útulně a tlumeně. Připomínalo med. Jakmile pod stříšku vkročil, věděl, že je v bezpečí a v suchu. Stříšku vyrobil jeho otec proto, aby si Janet mohla při návratu domů v klidu najít v kabelce klíče, aniž by zmokla a zničila si tak trvalou nebo promočila boty. Visela tam také proto, aby jeho žena a syn mohli vyjít ven, nastoupit do auta a vycouvat, aniž by na ně dopadla jediná kapka. Takový jeho tatínek byl, pomyslel si Joe. Věděl, že člověk může zmoknout, ale dělal, co mohl, aby se to nestalo před jeho vlastním prahem.

Janet s kabelkou přitisknutou k břichu poodstoupila, aby se Joe dostal ke dveřím. Věnoval jí nechápavý pohled, ale ona povzbudivě kývla hlavou směrem ke klíčové dírce. „Ach tak,“ pochopil. Zatáhl za ramenní popruh, aby si přesunul brašnu dopředu, a rozepnul ji.

Janet mu ji koupila loni k narozeninám – byla z hnědé kůže a visela na háčku vedle zadních dveří v kuchyni, odkud si ji bral každé ráno při odchodu do práce. Společně pak pronesli mantru klíče, peněženka, mobil; klíče, peněženka, mobil. Janet trvala na tom, aby si ji Joe bral s sebou i o víkendu, ačkoli vždy nosila vlastní klíče.

„Je to jako taková hra,“ vykládala tehdy Janet Joe-ovi, zatímco přejížděl prstem po nablýskané přezce a záhy zdvihl brašnu výš, aby si k ní přivoněl. „Pokud budeš na tyhle tři věci vždycky myslet, nebude vadit, když nějakou z nich zapomeneš nebo ji ztratíš. Když budeš mít klíče, vždycky se dostaneš domů. Když budeš mít mobil, můžeš si přivolat pomoc. Tvůj nadřízený má klíč taky, takže kdyby bylo potřeba, zavolej mu a on ti pomůže. A peněženku je dobré u sebe mít pro případ, že bys potřeboval taxi, jídlo, pití nebo kdyby ses dostal do nějaké jiné krizové situace.“

„Krizové situace?“ vyhlédl Joe zpoza brašny.

„Jenom pro jistotu, broučku,“ ujistila ho Janet, ale nemohla si pomoct. Zadoufala, že jednou uvěří, že se o sebe Joe dokáže postarat sám, a bude moct s kamarádkou vyrazit třeba na dvoudenní wellness pobyt jako dřív, kdy ještě žil Mike.

„Můžu ji vyčistit leštidlem na boty?“ Joe přejel dlaní po hladké kůži.

„Nevidím důvod, proč bys nemohl. Je vyrobena ze stejného materiálu jako boty.“ Janet vstala od stolu, aby přinesla leštidlo a hadřík, které skladovali pod dřezem. Pak se ale zarazila a znovu se posadila. „Ty ale přece víš, kde je najít, viď, miláčku?“

Janet se snažila naučit Joea ryze praktické věci – uklízet a vytírat, používat pračku i sušičku, věšet prádlo, skládat nádobí do myčky a poznat, kdy do ní doplnit sůl a leštidlo. Učila ho, aby měl doma vždycky cereálie, aby měl co jíst, i když si zapomene nakoupit, a že se hodí mít v mrazáku krajíc chleba. Nabádala ho, aby si k mléku nejprve přičichl, než si je nalije, a naučila ho připravovat pět jídel: spaghetti carbonara, rýži z mikrovlnky na kari, klobásu s bramborovou kaší a zelím, mleté hovězí s pečenými bramborami a kuře na zelenině. Kromě toho Joea každý pátek po práci brala do hospody, protože jí připadalo hezké oslavit začátek víkendu pár pivy nebo skleničkou vína. Pevně doufala, že Joe v tomto zvyku bude jednoho dne pokračovat se svými vrstevníky.

V sobotu večer je vhodné si něco objednat, pověděla Janet svému synovi. Pohrávala si s myšlenkou, že mu vysvětlí, že není třeba objednávat si jídlo úplně každou sobotu, ať si jej objednává maximálně jednou týdně. Ale bylo lepší to Joeovi nekomplikovat – když měl na výběr příliš možností, stresovalo ho to. A tak si v sobotu objednávali donášku – buď rybu s hranolky, nebo čínu.

Ale Janet mu nikdy nemohla ukázat úplně všechno, a kdykoli si nějaké mezery v jeho znalostech všimla, snažila se vštípit mu vzorec, který využije při běžných činnostech: jak odemknout a zamknout dveře (což po příchodu původně dělala vždycky ona, protože chtěli být v pohodlí domova co nejdřív). Neukázala mu, že dříve, než zapne rychlovarnou konvici, musí se přesvědčit, že je dostatečně těžká, aby nespálil těleso, nevysvětlila mu, že do mikrovlnky nesmí dávat nic kovového, ani kde v domě najde maličkosti, které se nepoužívají tak často, jako třeba leštidlo nebo šitíčko. Nepřipravila ho na milion věcí, a když pomyslela na to, že by na víkend odjela pryč – a dopřála si chvíli pro sebe –, veškeré zmíněné nedostatky ji začaly tížit.

Joe měl podezření, že jeho matka chřadne, protože po něm najednou chtěla všechno, co dříve vždycky dělala ona. Ale ve skutečnosti Janet rozkvétala – chtěla si život vychutnávat plnými doušky –, a tak usilovala o to, aby se o sebe její syn dokázal postarat sám a aby si nezávislost užíval, nikoli aby ji jen trpěl. Chtěla si zajít na manikúru, potom na příjemnou masáž a na oběd, aniž by přitom musela myslet na to, jak Joe s frustrovaným pláčem otevírá a zavírá všechny skříňky v marné snaze nalézt leštidlo na boty, aby si vyčistil brašnu. Ne, než Joea dokáže bez obav nechat samotného třeba jen na jedinou noc, čeká ji ještě hodně práce.

4

MÝDLO

VŠECHNO, CO JANET JOEA-NICKA NAUČILA, zapsala jasně – a nádherně – do světle modrého linkovaného zápisníku s pevnými deskami, který skladovala v zásuvce v kuchyni společně se záručními listy, několika vybranými jídelními lístky z restaurací, jež nabízejí donášku, svíčkami, pár zápalkami, telefonem a adresářem, který obsahoval čísla na spolehlivé instalatéry, elektrikáře, sousedy Hazel a Anguse a jejich sociální pracovnici Lucy.

Modrý zápisník byl rozdělen podle místností v domě – kapitola Obývací pokoj se například týkala televize i nábytku a popisovala, jakým způsobem se čistí. Nejobsáhlejší byla kapitola nazvaná Kuchyně, protože se v ní nacházelo mnoho přístrojů a věcí, které se mohly vzhledem k častému používání poničit nebo rozbít. Vaření však patřilo do podkapitoly Jídlo, která byla taktéž velmi dlouhá a obsahovala recepty i návrhy na každodenní jídelníček.

Někdy Janet s Joem hráli hru, při níž mu položila otázku a on se snažil nalézt odpověď v modrém zápisníku, i když ji třeba znal. Pokud byl Joe nervózní, nedokázal uvažovat rozumně, takže kdyby se například porouchala mikrovlnka, nejspíš by nepřišel na to, co má dělat a jak ji resetovat, ačkoli za normální situace by to dokázal. Bylo proto nezbytné, aby si informaci dokázal vyhledat v zápisníku.

Janet položila na linku bílou igelitovou tašku, ze které se linula vůně ryby s hranolky zabalené do teplého papíru nasáklého octem, a vložila do mikrovlnky dva talíře.

„Joe, dojdi pro příručku a přečti, co máme dělat.“

Joe vyndal zápisník ze zásuvky, posadil se s ním ke stolu a přejel dlaní po vazbě, protože to viděl dělat herce ve filmech, kdykoli otevírali nějakou důležitou knihu. Nalistoval kapitolu Jídlo a odpovídající podkapitolu:

DONÁŠKA

Ryba s hranolky

Až si rybu s hranolky převezmeš, přines ji dovnitř, nech ji v tašce a polož ji na kuchyňskou linku. Umyj si ruce. Kečup je v lednici, ocet ve spodní skříňce napravo od trouby, sůl na stole. Připrav si talíř, nůž a vidličku. Kuchyňské utěrky jsou vedle dřezu.

„Nejdřív si umyju ruce,“ prohlásil Joe, „a potom všechno vyndám.“ Nechal zápisník otevřený a vyšel po schodech do koupelny. Napustil vodu do umyvadla a uchopil do ruky mýdlo značky Imperial Leather. Už z něj mnoho nezbývalo, ale pod nálepkou Imperial Leather stále cítil hrudku, která vždycky vydržela nejdéle, což se mu líbilo. Umyl si ruce, vypustil vodu a opláchl z umyvadla zbytky mýdla. Usušil si ruce a opatrně položil tenoučké mýdlo na papírovou utěrku. Potom otevřel skříňku nad umyvadlem se zrcadlem. Potichu si pobrukoval znělku z Přátel a očima pátral po pinzetě. Když ji našel, zase dvířka zavřel, a protože byl rozptýlený, polekal se vlastního odrazu.

„Propána! Zdravím!“ vyjekl bez rozmyslu a zasmál se. „Jak se vede?“ zeptal se muže v zrcadle.

„Výborně, děkuji za optání,“ odpověděl muž. „Na co máš tu pinzetu?“

„No, když už z mýdla moc nezbývá, opatrně z něj odloupnu samolepku navrchu – a to dělám právě pinzetou, abych ji neroztrhl. Ta nálepka je červeno-zlatá a je na ní ozdobný nápis Imperial Leather. Je to taková známka, akorát že na mýdle.“

„Jak to, že ta malá nálepka na mýdle vydrží tak dlouho, když je pořád mokrá?“

„To netuším. Jedná se o jednu z největších záhad lidstva.“

„A proč ji odlepuješ?“ zeptal se muž v zrcadle. Ale Joe mu neodpověděl. Místo toho mu chvíli s vážným výrazem oplácel pohled. Potom si klekl na zem před mýdlo, sklonil se, až měl tvář od samolepky jen pár centimetrů, a soustředěně, s vyplazeným jazykem ji opatrně odlepil. Došel s ní do pokoje a zamířil rovnou k albu, které leželo uprostřed velkého uklizeného stolu. Album si tam připravil a otevřel už předtím, protože věděl, že přišel čas na sejmutí nálepky. Nanesl lepidlo na následující prázdné místo v albu, opatrně na ně samolepku umístil a zlehka k ní přitiskl plochou stranu pinzety.

Aniž album s novým – a stále ještě vlhkým – kouskem zavřel, začal listovat předchozími stránkami. Album nyní čítalo šedesát nálepek Imperial Leather, což znamenalo, že od té doby, co jeho tatínek zemřel, vypotřebovali šedesát mýdel (přibližně jedno mýdlo měsíčně po dobu pěti let). To byla spousta nálepek a spousta mýdel. Spousta protruchleného času.

Joe nechal nálepku schnout, vrátil pinzetu do skříňky v koupelně a připojil se ke své mamince.

5

SKLÁDAČKA VŽDY TVOŘÍ JEDEN CELEK

KDYŽ OTEC POSTAVIL DÍLNU na konci zahrady, bylo Joe-ovi-Nickovi pouhých deset let. Kdykoli pracoval na nějakém projektu – třeba když vyráběl stříšku nad zadními dveřmi nebo vztyčoval plot mezi jejich domem a sousedy –, Joe často vídal jeho předloktí, protože po příchodu z práce si Mike vždycky se slovy „jde se na to“ vyhrnul rukávy na důkaz toho, že je odhodlán projekt dokončit. Mike na dílně pracoval každý všední večer a o víkendech po dobu asi šesti týdnů a Joea přitom zaměstnával také (prý mu velmi pomáhal – obvykle).

V dílně panoval pořádek, nikoli chaos. Mike nakreslil plány a doplnil je o obrázky, aby ukázal, kde bude stát ponk, kde se bude skladovat dřevo, kam přijdou nástroje a kam barvy. Když jednou seděl Joe na schodech do dílny a měl za úkol plán vymalovat, přidal do něj vlastní ilustrace: Do oken přikreslil barevné závěsy a zvenčí vybarvil dílnu bledě modrou. V den, kdy Mike dílnu dokončil, ho spolu s Janet dovedli na konec zahrady, aby mu ukázali, že Janet ušila přesně takové závěsy, které Joe nakreslil, a Mike dílnu natřel týmž odstínem, jaký Joe použil na obrázku. To se mu líbilo. Ale ještě víc se mu líbilo trávit čas v dílně a vyrábět.

Zpočátku Joe z neopracovaných kusů dřeva rád vyráběl čtverce a obdélníky – tyto tvary měl rád. Potom dřevo brousil tak dlouho, dokud nebylo hladké jako oblázek. Jakmile se v tom zdokonalil, Mike mu vysvětlil, že mnoho projektů začíná v podstatě stejně: vzít kus dřeva, vyříznout z něj nějaký tvar, obrousit ho. A potom se dají provádět další věci: vyvrtat do dřeva díry, spojit jednotlivé kusy panty, přidat madla, natřít výrobek barvou. Možností je nekonečně.

„Prostě si představ, co bys chtěl vyrobit, a rozlož si to na jednotlivé části,“ radil mu otec. „Vytvoř si plán a postupuj krok za krokem, aby toho na tebe nebylo moc.“

Když Mike poprvé Joeovi navrhl, že by mohl vyrobit skládačku, Joe mu odpověděl: „Ale to je příliš mnoho kousků. Podle mě bychom měli začít něčím jednodušším.“

„Ale skládačka přece vždycky tvoří jeden celek, Joe. Je jedno, na kolik dílků ji rozdělíš, protože ve výsledku je to jeden jednoduchý tvar. Jeden jednoduchý obrázek. U lidí je to stejné – každého člověka tvoří mnoho různých částí, každý má nějaké myšlenky, problémy a charakteristické rysy. Kdybychom se dívali na všechny tyhle různé věci, nejspíš bychom dospěli k názoru, že poznat někoho je téměř nemožné. A tak musíme člověka vnímat jako celek, podle toho, jak se reprezentuje, a začít s něčím jednoduchým – třeba se nejdřív naučit jeho jméno – a postupně se dovídat všechno ostatní.“

Ozvalo se zaklepání a do dílny vstoupila Janet se smutným výrazem ve tváři.

„Právě mi volala Hazel. Larry včera v noci zemřel.“

Mike odložil dřevěný blok, opřel se o ponk a pomalu vydechl. „Chudák Hazel,“ povzdechl si. „Chudák Larry.“

„Prý to pro něj bylo vysvobození, ale stejně to bolí.“

„Takže zůstala sama? Neměli bychom se za ní zastavit?“

„Teď je s ní Angus. Ten to zná. Taky to zažil.“

„Angus má občas nevhodné poznámky,“ podotkl Mike.

„Je hodný a má srdce na pravém místě. Postará se o ni. Řekla jsem jí, že se stavíme večer. Připravím dušené maso se zeleninou a najíme se s ní.“

Mike přikývl a Janet za sebou při odchodu tiše zavřela dveře.

„Nerad jím u cizích lidí,“ upozornil Joe.

„Já vím, ale občas musíme dělat věci, co děláme neradi, pokud to někdo potřebuje.“

„A proč to Hazel potřebuje?“

„Protože jí včera v noci zemřel manžel Larry a jí je z toho smutno a stýská se jí po něm.“

„Ale ona věděla, že zemře,“ nechápal Joe.

„Ano, to jsme bohužel věděli všichni. Nevadí, jestli ti z toho není smutno, ale říkám ti, že Hazel smutno je – a to mi věř. Takže i když se tak necítíš ty – nebo my –, stačí, abychom chápali, že je smutno jí, a položili si otázku, jak můžeme pomoct. Můžeme jí dělat společnost. Tím jí dneska pomůžeme.“

„Mohl bych jí vyrobit skládačku,“ napadlo Joea. „Skládačka rozveselí každého.“

„To je podle mě skvělý nápad,“ prohlásil Mike, a když si vyhrnul rukávy, Joe ho napodobil.

Joe po zbytek odpoledne svíral zuby povyplazený jazyk. Pečlivě nakreslil na kus papíru kočku (Hazel kočky zbožňovala, i když tvrdila, že u kočky člověk nikdy neví, jestli mu lásku opětuje). Kresba se mu líbila. Byla na ní malá kočka uvnitř velké kočky. Pomocí křivek a čar papír rozdělil do krásné skládačky a potom výkres připevnil na kus dřeva (Joe miloval lepidlo ve spreji). Pak následovala ta nejnapínavější část: pod tatínkovým dohledem přímočarou pilou přejel po čarách, které nakreslil, a jakmile vyřezal všechny dílky, vyňal je a po jednom je vyskládal před sebe na ponk. Další část byla také napínavá (při výrobě skládačky bylo napínavé vlastně úplně všechno). Joe zapnul elektrickou brusku a obrousil papír přilepený ke dřevu. Líbilo se mu, jak je dřevo po obroušení sametově hladké, a rád se dotýkal kupiček jemných pilin, které zůstaly na ponku.

Když obrousil hrany, chopil se svého oblíbeného nástroje – gravírovacího pera – a vyznačil kočce oči a vousky; zadní stranu jednoho dílku pak opatřil podpisem J. N. Potom Mike našel krabici od bot a společně ji vyplnili kousky papíru. Joe puzzle opatrně vložil dovnitř a zavřel víko.

Desetiletý Joe se nemohl dočkat, až ten večer půjdou k Hazel a on jí ukáže, co pro ni vyrobil, ale když jim otevřela, napadlo ho, zda její manžel nezemřel dříve, než mu tvrdili, protože Hazel vypadala, jako by plakala celý týden. Podal jí krabici od bot.

„Co to je?“ zeptala se ho.

„Vyrobil jsem vám dárek, abyste měla ze smrti svého manžela větší radost.“

Janet otevřela ústa, aby něco řekla, a Mike si zakryl oči dlaní. Ale Hazel si přitiskla ruku na srdce a v druhé pevně sevřela mokrý kapesník. „Nemůžu se dočkat, až se podívám, co to je,“ prohlásila a ostatní ji následovali do obývacího pokoje.

6

DALŠÍ NA ŘADĚ

HAZELIN OBÝVACÍ POKOJ byl veliký, světlý a uklizený. Joeovi-Nickovi se líbil. Pořádek narušoval jen Angus – zamračený otrhaný hubeňour se zrzavými vlasy ve špatně zapnuté kostkované košili. Když se na Joea usmál, vrásky od mračení nezmizely, takže bylo zřejmé, že se mračil často. Angus vstal, aby si potřásl rukou s Joem, Mikem a nakonec s Janet. Joe byl rád, že mu podal ruku jako prvnímu, ale vadilo mu, že si potřásl rukou se všemi kromě Hazel. Vynecháním Hazeliny ruky porušil vzorec. Jednalo se o neuzavřenou záležitost, kterou si jeho mysl usilovně přála uzavřít. Chvíli z toho byl velmi rozladěný, ale pak si s Hazel potřásl ještě jednou, následně podal ruku Angusovi a nakonec i své matce a otci a hned se cítil lépe.

„Máte špatně zapnutou košili,“ upozornil Anguse, když k němu napřahoval ruku.

„Se mnou je špatně víc věcí, chlapče, a knoflíky mě trápí nejmíň. Máš štěstí, že na sobě nějakou košili vůbec mám,“ zavtipkoval, ale nakonec si košili zapnul správně.

Jakmile se potřásání rukou a knoflíky vyřešily, kontrolka v Joeově hlavě, která dosud svítila na znamení, že je něco špatně, zhasla. Joe se opřel v křesle a ruce si položil na dřevěné opěrky. Nohy se mu vznášely pár centimetrů nad zemí. Napravo od křesla stál stolek, na němž ležel časopis o rybaření, malé brýle a lahvička s léky. Nejspíš to bývalo Larryho křeslo, pomyslel si Joe, což bylo dobře, protože nikomu tudíž neseděl na místě.

Hazel položila ruce na krabici od bot a upřela pohled na Joea. „Děkuju ti za dárek,“ prohlásila.

„Ještě nevíte, co je uvnitř,“ připomenul Joe.

„To je jedno,“ odtušila. Otevřela krabici, vyndala skládačku a položila ji na víko.

„Tedy, Joe, to je nádhera,“ vydechla a otřela si oči mokrým kapesníkem. Janet k ní přešla a podala jí nové, suché balení. „Moc se mi líbí, jak jsi udělal ty fousky, vypadají hodně přátelsky.“

„To jsem vygravíroval,“ vysvětlil Joe a hrdě se napřímil.

„Vážně?“ zeptala se Hazel.

„Ano. Papír jsem odstranil elektrickou bruskou a jednotlivé dílky vyřezal přímočarou pilou.“

Hazel se vysmrkala a přikývla.

„Zlepšilo vám to po Larryho smrti náladu?“ zeptal se Joe a přelétl pohledem k Angusovi, který si odfrkl.

Hazel se krátce půvabně, ale unaveně zasmála. „Ano, zlepšilo, drahý Joe. Mockrát ti děkuju.“

„Mně nikdo skládačku nevyrobil, když zemřela Allison,“ zabručel Angus.

„Kdo je Allison?“ zeptal se Joe.

„Má žena, zemřela před čtyřmi lety.“

„To mi bylo teprve šest a vyrábět skládačky jsem ještě neuměl,“ bránil se Joe.

„Nebydlel jsem tady, takže jsem tě stejně neznal,“ uklidnil ho Angus. „Přistěhoval jsem se sem ze Skotska až po její smrti.“

„Tak já vám nějakou skládačku někdy vyrobím,“ nabídl Joe. „Třeba vás rozveselí.“

„To by musela bejt pořádná skládačka, kamaráde, protože já jsem mrzout jako poleno,“ upozornil ho Angus.

Joe, Mike, Janet, Hazel a Angus usedli k dušenému masu se zeleninou. Angus neměl v plánu se zdržet, ale když poznamenal, že od Allisoniny smrti mu dušené maso se zeleninou nikdo nepřipravil (a navíc mu nikdo ani nedaroval skládačku), přizvali ho.

„Měl by sis najít nějakou hodnou ženu, která se o tebe bude starat a pořádně ti vařit,“ radila mu Hazel.

„Žádná hodná ženská by se mnou nevydržela,“ namítl.

„No, Allison s tebou vydržela, a ta hodná byla,“ řekla Janet. „Aspoň myslím,“ dodala rychle.

„Ano, byla nejlepší. Díky ní se ze mě stal lepší člověk. Byla to moje spřízněná duše, a já jsem se smířil s tím, že už tu není.“

„Ale pořád jsi ještě dost mladý. Mohl bys tomu dát druhou šanci,“ nadhodila Janet. Angus si znovu odfrkl.

Joe se podíval na Hazel a pak na Anguse. V duchu si to spočítal. „Allison musela být podstatně mladší, když zemřela, než když zemřel Larry,“ poznamenal.

„Ano, to byla. Zemřela o dost mladší.“

„Ale já myslel, že starší umírají jako první.“

„Bohužel to není tak jednoduché, Joe,“ povzdechla si Hazel, upila čaje a usmála se na Janet s Mikem.

„Myslel jsem, že další na řadě jste vy,“ řekl Joe s pohledem upřeným na Hazel. Mike se chytil za hlavu a kratičce se zasmál. Což si Joe dobře pamatoval, protože další, kdo přišel na řadu, byl právě Mike.

7

VEČEŘE A ZÁKUSEK

JOE-NICK PO CESTĚ DO PRÁCE přeskakoval díry v chodníku. Ale to přece dělají všichni, ne? Také zdravil bílá auta a napodoboval větve stromů lemující cestu. Jeden strom v dálce mu mával – z vrcholku jako by trčela ruka, prsty až na palec u sebe. Další strom na něj gestikuloval jako rocková hvězda, které Joe vídal na hudebních plakátech – malíček a ukazováček byly arogantně protažené a prostřední dva prsty skryté v dlani. Nejraději měl ale třetí strom, který stál nejblíže Kompasu. V minulosti strom kdosi nápadně ořezal, a tak z koruny vyrůstaly dva pahýly, které tvořily nezpochybnitelné mírové gesto. Joe se vždycky cítil dobře, když stromu gesto opětoval, protože měl pocit, že si toho strom váží. Jakmile předvedl gesto míru, stačilo překročit čtyři nerovnosti v chodníku, projít posuvnými dveřmi a byl v obchodě.

Joe se sklopeným pohledem zamířil na sever a na mozaice se ostře otočil na patě – jako voják – na severozápad, protože přibližně tímto směrem se nacházelo zázemí pro zaměstnance. Dokud si neodložil brašnu do skříňky, nenavlékl si zelenou zástěru a oběd si bezpečně neuložil do lednice, mlčel.

V místnosti se nacházelo šest kulatých stolů, kávovar, varná konvice, velká lednice a automat, který Joe nikdy nepoužil. Jakmile si na bocích pomocí suchých zipů zapnul zástěru a položil oběd na vrchní polici lednice (aby na něj nic neukáplo), rozhlédl se po místnosti. U nejvzdálenějšího stolu seděl Zloun Charlie a tiše si povídal s Owenem. Charlie upřel na Joea pohled a Owen pronesl cosi, co Joe neslyšel. Oba mladíci se rozesmáli. Joe měl rád, když se lidé smáli, ale ani Owenův smích (který slýchával často, hlavně ve společnosti Zlouna Charlieho), ani ten Charlieho neměly s radostí či se štěstím nic společného.

„Hele, Joe,“ zvolal Owen. „Slyšel jsem, že se bojíš omáčky na špagety.“ Znovu se zasmál a Charlie do něho dloubl loktem. Působilo to ale přátelsky.

„Ano,“ potvrdil Joe.

„Jednou jsem měl noční můru o majonéze,“ pronesl Owen s vážným výrazem.

„Vážně?“ podivil se Joe.

Owen mu ale neodpověděl. Místo toho se hystericky rozesmál a opřel se o Charlieho, který ho s úsměvem odstrčil.

V místnosti se nacházela ještě jedna osoba. U dalšího stolu seděla jakási žena, kterou Joe nikdy neviděl. Vypadala starší než Joe – mohlo jí být asi čtyřicet, blonďaté vlasy měla svázané do pevného culíku a v ruce svírala kelímek s kávou, jako by se ho bála pustit.

„Dobrý den,“ pozdravil ji Joe.

„Zdravím,“ opětovala pozdrav žena a vděčně se na něj usmála. Měla obrovské oči a řasy zvýrazněné řasenkou se za brýlemi zdály ještě delší. Joe si pomyslel, že vypadá jako jeho teta, kdyby tedy nějakou šťastnou a usměvavou měl.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Joe a snažil se vzpomenout si, co ho maminka naučila o seznamování se s cizími lidmi. Náhle si uvědomil, že se měl nejdříve představit on.

„Já se jmenuju Joe-Nick,“ vyhrkl přesně ve chvíli, kdy mu odpověděla.

„Já jsem Phillipa,“ zopakovala. „Říkal jsi Jonny?“

„Joe-Nick,“ zdůraznil Joe pomalu. „Obě části mám radši zvlášť. Jako večeři a dezert.“

„To je hezká myšlenka,“ pochválila ho. „Možná bych si měla říkat Phil-Ippa.“

„Jestli se vám to líbí,“ pokrčil Joe rameny. Napřáhl ruku a Phillipa vstala a pantomimicky napodobila formální potřesení rukou. Přesně jako jeho nadřízený, když Joe tuto pozici přijal.

„Ráda tě poznávám Joe-Nicku. Říkej mi Pip, tak mi říká každý. Phillipo mi říká jen moje matka.“

Joe se cítil nepříjemně. Nacházel se v bezvýchodné situaci. Cítil naléhavou potřebu podat ruku všem v místnosti, tak jako vždycky. Normálně by to udělal, ale Zlounovi Charliemu a Owenovi potřást rukou nemohl, a tak se celý roztřásl, protože tuto záležitost nemohl uzavřít. Měl pocit, jako by ho svědil mozek a on se nemohl poškrábat. Začal přešlapovat z nohy na nohu, dokud mu Pip neřekla, ať se posadí. Líbilo se mu, že Pip zněla jako jeho matka, a napadlo ho, že Hugo byl dost starý na to, aby mu dělal otce, a Pip zase matku, i když jen taktak. Joe potřásl hlavou. Začínala mu směna, a tak opustil společenskou místnost a zamířil do skladu, kde na něj čekal vozík plný instantních polévek v plechovce, které patřily do uličky osm. Pořád měl pocit, že je něco špatně a nedokončené, a bylo pravděpodobné, že se ho ten pocit bude držet až do oběda. Snažil se rozptýlit tím, že si v duchu opakoval jméno Pip.

Když tlačil těžký vozík dvojitými dveřmi ven ze skladu, všiml si, že Zloun Charlie se zrovna chystá vejít dovnitř. Joe zastavil a pokusil se mu uhnout, aby mohl projít, ale Charlie přistoupil těsně k němu a vrazil do něho ramenem. Došel k němu, až se téměř dotýkali hlavami.

„Večeře a zákusek? To mě poser. Joe-Nick? To spíš Joe-Nicka. Protože v životě nic nedokážeš,“ zasyčel Joeovi do ucha. Jeho dech byl vlhký. Potom zmizel ve skladu. Joe zamířil na jihozápad a snažil se z ucha odstranit Charlieho dech. Velmi potichu si prozpěvoval znělku z Přátel a po chvíli se mu trochu ulevilo.

V obchodě bylo rušno, třebaže bylo brzy ráno. Joe-ovi se líbilo přirovnání „hučí zde jako v úle“ a rád si zákazníky představoval jako včely, které poletují uličkami, soustředí se samy na sebe a nikdy do sebe nevrazí. Joe se ponořil do rytmického pípání pokladen, do oznámení vyhrávajících z reproduktorů, lidských kroků a hlasů.

Zezadu na zástěře měl nápis: „Nasměruji vás. Pomůžu vám najít, co potřebujete.“ Náhle se u něho zjevil Owen s rajčatovou omáčkou v ruce. Vyhodil ji do vzduchu a chytil ji těsně nad zemí, aniž z Joea spustil pohled.

„Jejda, pozor, špagetová omáčka,“ posmíval se mu a předstíral, že mu sklenice klouže z ruky.

Joe si přitiskl ruku na srdce a ani se nehnul. Owen ale omáčku odložil do regálu s ručníky a už nic nedodal. Joeův srdeční tep se po chvíli zpomalil a on se uklidnil.

Joe postavil polévku v plechovce do regálu na konci uličky. Na plechovce stál červeno-bílý štítek s hezkým, elegantně vyvedeným popiskem. Joe s uspokojením plechovku umístil, pohledem zkontroloval, zda je dokonale zarovnána s vedlejší plechovkou, a potom ji natočil tak, aby všechny štítky mířily stejným směrem.

„Promiňte,“ pronesl kdosi.

„Potřebujete nasměrovat?“ zeptal se Joe a otočil se. Stál před ním obrovský muž s neudržovaným zrzavým plnovousem a zíral na potrhaný kus papíru, na němž byl naškrábán nákupní seznam.

„No, já hledám…“ Muž vzhlédl od papíru a při pohledu na Joea se zarazil. Zamračeně si ho měřil od hlavy až k patě. Joe ho napodobil. Podíval se na svoji zástěru, na čisté světle šedé tepláky a vyleštěné boty. Aha, pomyslel si Joe, už zase jsem si obul špatné boty. Janet mu kladla na srdce, že ke sportovnímu oblečení se mají nosit tenisky, ale tohoto pravidla se Joe zkrátka nedokázal držet, protože formální obuv považoval vždy za dobrou volbu.

„To je jedno,“ zabručel muž a odkráčel.

Joe sledoval, jak muž pomalu míří k východu a proplétá se mezi ostatními zákazníky. Rozhlížel se ze strany na stranu, dokud nezpozoroval další zelenou zástěru (i když k němu stál zaměstnanec zády, Joe poznal, že je to Owen, který zákazníkům mimochodem pomáhal velice nerad). Muž poklepal Owenovi na rameno. Joe je pozoroval. Obdivoval Owena za to, že se choval, jako by poklepání na rameno očekával. Owen se k muži nonšalantně otočil – kdyby někdo poklepal na rameno Joeovi, leknutím by nadskočil. Owen mlčel. Ani se na muže neusmál. Nezeptal se, tak jako předtím Joe, zda potřebuje nasměrovat, ačkoli by měl. Owenovy rty se nepohnuly, jen se lehce zkřivily do úšklebku, jímž dával najevo, že se mu muž vůbec nezamlouvá. Joe je sledoval dál. Očekával, že Owenův chladný výraz zákazníka odradí, a tak odejde a třeba se vrátí k Joeovi, který se k němu choval slušněji. Muž Owenovi položil otázku, již Joe nezaslechl, Owen ukázal palcem na jihovýchod a otočil se zpátky. Zákazník nevypadal uraženě, zklamaně ani zmateně. Pouze sklopil oči zpátky ke kousíčku papíru a zamířil směrem, jímž Owen ukázal.

Joe v tu chvíli cosi pocítil. Nebyl uražený, zklamaný ani zmatený, ale cítil cosi, co neuměl popsat. Jakousi směsici všech tří pocitů.

8

POSLEDNÍ ČLOVĚK NA SVĚTĚ

JOE-NICK SE OTOČIL zpět k plechovkám polévky a začal si pobrukovat melodii linoucí se z reproduktorů. Kdyby chtěl, dokázal by se na ni zaměřit a vytěsnit tak ostatní zvuky v obchodě. Zrovna hrála nějaká veselá písnička – tak veselá, že jakmile ji Joe zaslechl, všechny nepříjemné pocity se vypařily.

Vyrovnávat plechovky jej uklidňovalo a vždy se do práce zcela zabral. Občas ho vyrušil nějaký zákazník, který potřeboval poradit (a dříve než měl šanci zjistit, co hledá, většinou ho také odbyl s tím, ať to nechá být), anebo zákazník, který sahal po plechovce, již doplňoval do regálu (což Joeovi nevadilo, lidé sem přece chodili nakupovat a on mezeru mohl zaplnit jinou plechovkou).

„Hej, trapáku, co to děláš?“

Joe se probral z plechovkového transu a pohlédl směrem, odkud se hlas ozval. Patřil Chloe: té senzační holce v černém oblečení, s černými botami, rudými rty a mezerou mezi zuby. Přišourala se k němu, ruce vražené do kapes zelené zástěry, která se k ní vůbec nehodila.

„Doplňuju plechovky s polévkou. Už to skoro mám,“ vykoktal.

„To nebylo na tebe,“ ujistila ho Chloe, a když na něj upřela pohled, její výraz zjihl. Joe si v té chvíli uvědomil, že když promluvila poprvé, nedívala se na něj. „Ty žádnej trapák nejsi, Joe.“ Přejela pohledem za něj.

„To bylo na tebe, ty kreténe. Co to děláš?“

Joe se otočil o sto osmdesát stupňů, aby se podíval, na koho mluví. Překvapeně zjistil, že kousek od něho stojí Zloun Charlie. Zatímco Chloe čekala, co odpoví, Joe koutkem oka zpozoroval v řadě plechovek anomálii – některé z nich byly postrčené dozadu, a tak vybočovaly z řady, a další byly natočené, takže každý štítek směřoval jinam.

„Ale ne,“ zděsil se Joe. Náhle ho přepadl pocit, že se celá místnost točí. „Co to tady dělá?“ vydechl při pohledu na plechovku pečených fazolí mezi plechovkami polévky.

Table of Contents

Prolog

Úryvek ze žluté příručky

1

Dobrák od kosti

2

Epitafy

3

Člověk může zmoknout

4

Mýdlo

5

Skládačka vždy tvoří jeden celek

6

Další na řadě

7

Večeře a zákusek

8

Poslední člověk na světě